Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

В жовтні 2016 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, в якому просили скасувати рішення Дмитрівської сільської ради народних депутатів Вознесенського району Миколаївської області від 24 березня 1993 року «Про передачу землі в приватну власність», яким [PERSON] передано земельну ділянку загальною площею 0,2844 кв.м (0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,0344 га - для ведення особистого підсобного господарства» за адресою: [ADDRESS]. Крім цього просили визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий 09 грудня 1993 року Дмитрівською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2844 га., призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS]. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивачі зазначили, що [INFO] року померла їх бабуся [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS], а також на земельну частку площею 0,2844 га, призначену для обслуговування вказаного житлового будинку і ведення підсобного господарства. У Другій Вознесенській державній нотаріальній конторі Миколаївської області за заявами позивачів було заведено спадкову справу №354/2003 від 09.12.2003 року та 22 серпня 2016 року позивачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS]. Інші 2/3 частки вказаного будинку належить позивачці [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 серпня 2016 року, виданим також державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка складається з земельної ділянки, що надана для обслуговування житлового будинку позивачам було відмовлено, оскільки Державний акт на право власності на цю земельну ділянку виданий у 1993 році на ім'я [PERSON]. Тобто право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, зареєстровано за різними власниками. Посилаючись на те, що державний акт на право приватної власності на землю був виданий з порушенням діючого законодавства, позивачі просили позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] повістю підтримав позовні вимоги. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, направила на адресу суду заяву про розгляд справи без її, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача - Дмитрівської сільської ради Вознесенського району в судове засідання не з'явився, на правив на адресу суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати без участі представника, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без участі осіб, що не з'явилися в судове засідання. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених положеннями ст. 174 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. В судовому засіданні було встановлено, що позивачі є власниками житлового будинку [ADDRESS]. Позивачу [PERSON] належить 1/3 частка будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що було видане 22 серпня 2016 року, яку він успадкував після смерті своєї бабусі [PERSON], яка померла [INFO] року. (а.с.16) Позивачу [PERSON] належить 2/3 частки житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 серпня 2016 року, які вона успадкувала після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року. Для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства була надана земельна ділянка площею 0,2844 га та на підставі рішення Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 24.03.1993 року був виданий Державний акт серій [NUMBER] від 09 грудня 1993 року на ім'я [PERSON]. У довідці - роз'ясненні державного нотаріуса Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 22.08.2016 року, виданій [PERSON], та в такій же довідці виданій [PERSON] 16.09.2016 року, роз'яснено про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину відповідно до часток на земельну ділянку для обслуговування будинку, оскільки Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий у 1993 році на ім'я [PERSON]. Тобто право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, зареєстровано за різними власниками. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] - це батько позивачів, який проживав у вказаному будинку разом зі своєю матір'ю - [PERSON], та помер [INFO] року. З матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцем після смерті [PERSON] (відповідно до вимог ст.. 535 ЦК України в редакції 1963 року) був її син [PERSON] , який спадщину прийняв фактично і помер у 2004 році. Оскільки [PERSON] все своє майно заповідала внуку - позивачу [PERSON], то обов'язкова частка [PERSON] складала 2/3 частки спадкового майна, яку успадкувала позивач [PERSON] . Отже в судовому засіданні було встановлено та підтвердилося матеріалами справи, що на момент видачі Державного акту на право приватної власності на землю площею 0,2844 га , що надана для обслуговування житлового будинку і ведення підсобного господарства на ім'я [PERSON] ( 09 грудня 1993 рік), власником житлового будинку [ADDRESS] була [PERSON]. Тобто житловий будинок та земельна ділянка, що надана для його обслуговування належать на праві власності різним власникам. Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України). Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Так як державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, то вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Зі змісту ч. 2 ст.44 Конституції України та ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 чинного Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст.74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що рішення Дмитрівської сільської ради народних депутатів Вознесенського району Миколаївської області від 24 березня 1993 року «Про передачу землі в приватну власність», яким [PERSON] передано земельну ділянку загальною площею 0,2844 кв.м (0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,0344 га - для ведення особистого підсобного господарства» за адресою: [ADDRESS]повинно бути скасоване в судовому порядку, а Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на підставі зазначеного вище рішення, згідно якого земельна ділянка передана [PERSON] для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, виданий 09 грудня 1993 , не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

Outcome: approved