Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], Задністрянської сільської ради, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Галицького районного нотаріального округу головного управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання свідоцтва про право власності на спадщину недійсним та визнання права власності за набувальною давністю. З позовної заяви вбачається, 31 січня 2016 року померла мати позивача [PERSON], яка на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. Мати позивача [PERSON], на випадок своєї смерті, 29 липня 2009 року склала заповіт, посвідчений виконавчим комітетом Задністрянської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, номер за реєстром 22, яким все своє майно заповіла у рівних долях позивачу, [PERSON] та його братові - [PERSON]. На день смерті [PERSON] проживала одна. Також з позовної заяви вбачається, що на день смерті [PERSON], їй належала 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS], а саме: 1/3 частини квартири належала матері позивача згідно свідоцтва про право власності на житло від 28.02.1994 року та 1/3 частину квартири мати позивача успадкувала після смерті її чоловіка [PERSON], однак юридично не оформила. Після смерті батька позивача - [PERSON], який помер 11 грудня 2006 року, [PERSON] та його брат - [PERSON], будучи спадкоємцями першої черги, відмовилися від спадщини. Позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері до приватного нотаріуса Галицького районного нотаріального округу головного управління юстиції в Івано-Франківській області [PERSON]. Однак, приватний нотаріус Галицького районного нотаріального округу головного управління юстиції в Івано-Франківській області [PERSON], видав позивачу свідоцтво про право на спадщину на ? частину спадкового майна, а саме 1/6 частину квартири, замість всього спадкового майна, оскільки його брат спадщину не прийняв. А також нотаріус не включив в спадкову масу 1/3 частини квартири, яку матір позивача успадкувала після смерті батька. Відповідно, вважає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину спадкового майна, а саме 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] є недійсним. Крім того, позивач зазначає, що його брат [PERSON] вже більше сімнадцяти років не проживає в спірній квартирі, оскільки після одруження спочатку виїхали проживати до [INFO], а тепер проживає за кордоном, однак точне місце проживання та країна проживання йому невідомо. Протягом більше сімнадцяти років - спочатку батько з матірю, а після смерті батька, виключно мати позивача оплачувала комунальні послуги, неодноразово проводила капітальний ремонт квартири та фактично добросовісно заволоділа належною братові [PERSON] 1/3 частиною квартири, а після смерті матері позивач один продовжую відкрито володіти квартирою в тому числі і належною братові [PERSON] 1/3 частиною квартири. Стверджує , що за життя його батьки завжди говорили, що квартира на лежить їм. Тільки після смерті матері, він дізнався про існування свідоцтва про право власності на житло, згідно якого квартира належить в рівних долях батькові - [PERSON], матері [PERSON] та братові [PERSON]. Брат позивача [PERSON], в телефонній розмові повідомив, що не претендує ні на спадкове майно, ні на належну йому 1/3 частину квартири. Також брат повідомив, що не збирається повертатися в Україну і не буде нести жодних витрат по утримання квартири, оскільки не вважає себе власником квартири, а у свідоцтві про право власності вказаний власником частини квартири, тільки тому, що на час приватизації квартири був зареєстрований в ній. Однак, брат позивача відмовився повідомити своє місце проживання та країну його перебування. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, представник позивача попередньо направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Оскільки згідно адресної довідки було неможливо встановити його зареєстроване місце проживання (перебування), в газеті «Галичина» публіковано оголошення про виклик [PERSON] до суду в якості відповідача. Відповідно до ст. 74 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Інші сторони в судове засідання не зявилися з невідомих на те причин, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив і не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можна провести заочний розгляд справи. Суд, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 31 січня 2016 року померла мати позивача [PERSON], яка на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. [PERSON], на випадок своєї смерті, 29 липня 2009 року склала заповіт, посвідчений виконавчим комітетом Задністрянської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, номер за реєстром 22, яким все своє майно заповіла у рівних долях [PERSON] та [PERSON]. На день смерті матері позивача [PERSON], яка померла 31 січня 2016 року, вона проживала одна. Після смерті матері єдиним спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину, являється - [PERSON]. Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно ч.1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Брат позивача [PERSON] вважається таким, що не прийняв спадщину. На день смерті матері позивача [PERSON], яка померла 31 січня 2016 року, їй належала 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS], а саме: 1/3 частини квартири належала їй згідно свідоцтва про право власності на житло від 28.02.1994 року та 1/3 частину квартири вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON], однак юридично не оформила. Після смерті батька позивача - [PERSON], який помер 11грудня 2006 року, позивач та його брат - [PERSON], будучи спадкоємцями першої черги, відмовилися від спадщини. Позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері до приватного нотаріуса Галицького районного нотаріального округу головного управління юстиції в Івано-Франківській області [PERSON]. Однак, нотаріусом було видано позивачу свідоцтво про право на спадщину на ? частину спадкового майна, а саме 1/6 частину квартири, замість всього спадкового майна, оскільки брат позивача спадщину не прийняв. А також нотаріусом не було включено в спадкову масу 1/3 частини квартири, яку матір позивача успадкувала після смерті чоловіка. Відповідно свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину спадкового майна, а саме 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] є недійсним. Статтею 1301 Цивільного кодексу України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Крім того, брат позивача [PERSON] вже більше сімнадцяти років не проживає в спірній квартирі, та знятий з реєстрації згідно довідки відповіді Державної міграційної служби України від 23.12.2016 № 23/3741 оскільки після одруження спочатку виїхали проживати до [INFO], а тепер проживає за кордоном, однак точне місце проживання та країна проживання мені невідомо. Протягом більше сімнадцяти років - спочатку батько з матірю позивача, а після смерті батька, виключно одна мати позивача оплачувала комунальні послуги, неодноразово проводила капітальний ремонт квартири та фактично добросовісно заволоділа належною [PERSON] 1/3 частиною квартири, а після смерті матері позивача сам позивач продовжує відкрито володіти квартирою в тому числі і належною його братові [PERSON] 1/3 частиною квартири. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2011 року. У відповідності до п. 13 Постанови пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 віл 07.02.2014 року можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). За наведених вище обставин і доказів суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення. На підставі ст. ст.317, 319, 344, 392, ЦК України,

Outcome: approved