Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що у жовтні 2015 року та листопаді 2015 року вона працювала на посаді готувач мелясного сусла ДП «Тростянецький спиртовий завод» за сумісництвом, згідно трудового договору. Основне місце роботи ДП «Ладижинський завод Екстра». Проте, за період її роботи, відповідач не виплачував її заробітну плату та не провів остаточний розрахунок в день звільнення. Вказала, що відповідно до довідки від 08.06.2016 року № 89, виданої ДП «Тростянецький спиртзавод», за час роботи [PERSON] нарахована заробітна плата в сумі 1570,84 грн., з яких утримано 307,26 грн. податків. Сума заборгованості складає 1263,58 грн.. 16 червня 2017 року вона отримала поштове повідомлення про переказ грошових коштів від відповідача в розмірі 1263,58 грн., що співпадає з сумою заборгованої відповідачем заробітної плати. Виходячи із даних, вказаних у даній довідці, розрахувала середньоденний заробіток, який склав 37,40 грн.. У зв'язку з тим, що її не було вчасно проведено розрахунку, згідно вимог\~ст. 116 КЗпПУ,\~\~просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за період з грудня 2015 року по 15 червня 2017 року (385 дні) в сумі 14399 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Вказав, що відповідач не мав можливості вчасно розрахуватись із працівником, оскільки підприємство перебувало в стадії банкрутства. Відтак, немає вини відповідача, оскільки була розпочата судова процедура щодо розпорядженням майном. У зв'язку з чим арештовувались кошти підприємства, що унеможливило виконання всіх зобов'язань. Відтак, відсутня вина підприємства у затримці виплат нарахованої заробітної плати. Крім того, зазначив, що працівник не працював в день звільнення на підприємстві, після звільнення письмової вимоги про виплату нарахованої зарплати не подавав, відтак вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. Вказав, що позивача було прийнято на роботу з 13.10.2015 року. В судовому засіданні представник відповідача вказав, що дійсно заробітну плату працівникам виплачували через картковий рахунок, відкритий в банку. Остаточний розрахунок з [PERSON] було проведено через «Укрпошту» 16 червня 2017 року, коли виплатили 1263,58 грн. заборгованості. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON]\~з 13.10.2015 року по 24.11.2015 року працювала готувачем мелясного сусла на Державному підприємстві «Тростянецький спиртовий завод». Згідно наказу № 207к від 23.11.2015 року, [PERSON], звільнено з 24.11.2015 року за угодою сторін, згідно п.1\~ст. 36 КЗпП України. В день звільнення працівнику [PERSON] не було виплачено всі кошти, які було нараховано до виплати. Так, їй не була в повній мірі виплачена нарахована заробітна плата за період роботи на підприємстві в сумі 1263,58 грн. Заборгованість по заробітній платі перед працівником погашено 16.06.2017 року. Дані обставини визнаються сторонами, та підтверджуються наказом підприємства № 207к від 23.11.2015 року про звільнення позивача, довідкою ДП «Тростянецький спиртовий завод» про доходи №89 від 08.06.2016 року, індивідуальною відомістю про застраховану особу (Форма ОК-5) Пенсійного фонду України, поштового повідомлення на отримання 1263,58 грн. від 16.06.2017 року. Відповідно до\~ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до змісту ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно розяснень п.6\~постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"\~задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині. Відповідно до п. 20 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, оскільки [PERSON] було звільнено з 24.11.2015 року, тому в цей день, згідно вимог ст. 116 КЗпП України, їй мали бути виплачені всі суми, що належать від підприємства, з утриманням при цьому податків. Оскільки відповідач розрахувався із працівником лише 16.06.2017 року, тому згідно положень ст. 117 КЗпП України, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Разом з тим, перевіряючи проведений позивачем розрахунок суми середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, судом встановлено, що при проведенні такого розрахунку позивачем допущено помилки. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з такого. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд проводить згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок). Відповідно до змісту п. 2 якого обчислення середньої заробітної плати працівника проводиться виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували місяцю звільнення. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Час протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. А всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахувань на податки. Відповідно до п. 5 Порядку вбачається, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, оскільки [PERSON] пропрацювала на підприємстві менше двох місяців, тому середня заробітна плата працівника має обраховуватись виходячи із виплат за фактично відпрацьований час, тобто за весь період роботи з 13.10.2015 року по 24.11.2015 року. Із наявної в матеріалах справи індивідуальної відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) Пенсійного фонду України, видно, що сума заробітку [PERSON], нарахованого ДП «Тростянецький спиртовий завод» (код 05459157) в жовтні-листопаді 2015 року становила: в жовтні 1670,61 грн., в листопаді 735,53 грн. З чого видно, що сукупно за вказаний період було нараховано 2406,14 грн. (1670,61+735,53=2406,14). Кількість робочих днів, за час роботи [PERSON] на підприємстві за період з 13.10.2015 року по 24.11.2015 року становить 34 дні. Відтак, середньоденна заробітна плата позивача за вищевказаний період становить 70,76 грн. (2406,14/34=70,76). Кількість робочих днів з дня звільнення по день погашення боргу по заробітній платі, а саме з 25.11.2015 року по 16.06.2017 року становить 386 робочих днів. Позивачем предявлено вимогу про стягнення 14399 грн. середнього заробітку за 385 днів затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, виходячи із строку затримки розрахунку при звільненні (385 днів), виходячи із встановленого судом середньоденного заробітку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 27242,6 грн. (70,76 х 385 = 27242,6). В судовому засіданні сторонам розяснено положення статей 12, 13 ЦПК України. Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відтак, оскільки мотивувальна частина позовної заяви містить обґрунтування вимог в частині стягнення, середнього заробітку в сумі 14399 грн., вказану суму просить стягнути позивач, тому суд вважає, що із відповідача підлягає стягненню саме вказана сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд вважає, що при виплаті вказаної суми підприємством мають бути утримані передбачені законом податки та обовязкові платежі. Доводи представника відповідача про те, що в день звільнення [PERSON] не працювала, із письмовою вимогою про проведення розрахунку за відпрацьований час вона не зверталась, не спростовують висновок суду про те, що підприємство повинно було провести повний розрахунок із працівником в день звільнення. При цьому суд враховує, що працюючи на підприємстві, заробітну плату [PERSON] отримувала шляхом перерахування коштів на її картковий рахунок у банку, що підтверджується поясненнями сторін. Відтак, підприємство достеменно знало реквізити рахунку позивача для виплати заробітної плати. Виплата зарплати при звільненні працівника є обовязком роботодавця, незалежно від того, чи звертається працівник із вимогою про таку виплату. Жодних обставин чи доказів, які б вказували на наявність у підприємства перешкод для перерахування нарахованої працівнику заробітної плати, при наявності таких коштів, суду не надано. Тому суд вважає, що відсутність саме письмової вимоги працівника про проведення з ним розрахунку, в даному випадку не може саме по собі бути підставою для позбавлення працівника права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки незалежно чи був працівник безпосередньо на робочому місці у день звільнення чи ні, остаточний розрахунок з ним мало бути проведено шляхом перерахування коштів на картковий рахунок. При цьому встановлено, що жодного спору про розмір належних до виплати сум між сторонами немає, а відповідачем не доведено, що працівник ухилявся від отримання нарахованих коштів. Доводи відповідача в тій частині, що заборгованість по заробітній платі позивачу не була вчасно погашена у зв'язку із відсутністю фінансової можливості у відповідача, порушенням справи про банкрутство, не спростовують висновків суду про обґрунтованість позовних вимог, оскільки, відсутність коштів на рахунку роботодавця та порушення процедури банкрутства не може бути підставою для його звільнення від відповідальності за не проведення розрахунку при звільненні. Доказів відсутності вини роботодавця у невиплаті коштів суду не надано. Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обовязку сплатити зазначені кошти. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у цивільній справі № 6-76цс14, висловленою у постанові від 2 липня 2014 року. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, позов у предявленому розмірі задоволено, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 640 грн. покладається на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved