Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

До провадження Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] Вячеслава Георгійовича, за яким просив визнати за ним право власності на 5/50 частин житлового будинку 3 по вул. Утьосова в м. Одесі (реєстраційний номер майна 6108005) у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 04.12.2010 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.12.2010 року помер його батько, [PERSON], [INFO], після смерті якого відкрилась спадщина. Позивач є сином померлого згідно свідоцтва про народження серії І-ЖД №266272 від 30.06.2011 року (виданого повторно), іншими спадкоємцями є ще один син померлого [PERSON]. Посилався на те, що спадкодавець не складав особисте розпорядження на випадок своєї смерті, а тому їх частки на спадкове майно є рівними. На підставі викладеного, позивач вважає, що має право на 1/2 частки всього майна [PERSON]. Проте, листом від 03.10.2016 року №200/02-14 приватний нотаріус ОМНО [PERSON] повідомила, що видати свідоцтво про право власності на частку, належну позивачу, у будинку за №3 по вул. Утьосова в м. Одесі, на даний час неможливо, у звязку з тим, що є суперечності між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, що не дають змоги встановити відповідність заявлених прав поданим документам та вже зареєстрованим правам. Також приватним нотаріусом повідомлено позивачу про затвердження розрахунку ідеальних часток домоволодіння та те, що спадкодавцю належало 10/50 часток домоволодіння. З урахуванням викладеного просив визнати за ним право власності на 5/50 частин житлового будинку 3 по вул. Утьосова в м. Одесі (реєстраційний номер майна 6108005). Ухвалою суду від 23.12.2016 року провадження у справі було відкрито з призначенням попереднього судового засідання. Ухвалою суду від 20.02.2017 року справу було призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 13.04.2017 року до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] було прийнято зустрічний позов [PERSON] Вячеслава Георгійовича до [PERSON] про визнання права власності на 10/50 частин житлового будинку 3 по вул. Утьосова в м. Одесі (реєстраційний номер майна 6108005) у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 04.12.2010 року. Позовні вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2011 року було задоволено заяву [PERSON] про встановлення факту родинних відносин. Між тим, у подальшому ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.02.2016 року (провадження №22-ц/785/1215/16) було скасовано рішення суду від 11.03.2011 року. Отже, єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] є він, [PERSON], як син померлого, інших спадкоємців за законом не має. З огляду на викладене вважає, що має право на все майно померлого, зокрема на 10/50 житлового будинку 3 по вул. Утьосова в м.Одесі (реєстраційний номер майна 6108005). До суду 31.05.2017 року надійшли письмові заперечення [PERSON] на зустрічний позов [PERSON], згідно яких просили відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Ухвалою суду від 19.09.2017 року за клопотання представника відповідача було витребувано з Другого Малиновського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ОМУЮ завірені копії документів, які послугували підставою для видачі повторного свідоцтва про народження серії І-ЖД №26627, актовий запис №1883 про народження [PERSON]. [INFO] та копію цього актового запису. Ухвалою суду від 13.03.2018 року було залишено без розгляду заяву представника позивача про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи. Ухвалою суду від 03.05.2018 року заяву [PERSON] про зміну предмету позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] Вячеслава Георгійовича про визнання права власності на майно в порядку спадкування та за зустрічним позовом [PERSON] Вячеслава Георгійовича до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом залишено без розгляду. У задоволені клопотання [PERSON] про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи (повторної) відмовлено. Ухвалою суду від 03.05.2018 року відмовлено у задоволені клопотання представника [PERSON] про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №522/10988/17 за позовом [PERSON] Вячеслава Георгійовича до [PERSON] про скасування свідоцтва про право власності на спадщину та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] (по довіреності від 20.10.2017 року) підтримав первісні позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі за вказаних у позові обставин. Зазначив, що позивач [PERSON] є сином померлого, народжений поза шлюбом. Також, є висновок спеціалістів з питань судово-медичної експертизи №72 від 16.12.2010 року, відповідно до якого [PERSON], [INFO], може являтись біологічним батьком позивача з вірогідністю 99,99999%, тобто факт батьківства вважає доведеним повністю. Крім того, є свідоцтво про народження, у якому батьком позивача вказано [PERSON], яке не анульовано; позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину всього майна померлого, зокрема на квартиру про провулку Канатному та будинок в с. Сухий Лиман, тобто приватний нотаріус визнала позивача спадкоємцем померлого. А рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2011 року було скасовано лише з тих підстав, що дане питання має розглядатися в межах позовного провадження. При цьому представник позивача повідомити обставини, за яких позивачу було видано свідоцтво про народження не зміг. Представник відповідача [PERSON] , діючий по довіреності, у судовому засіданні заперечував проти задоволення первісних позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні, задовольнивши вимоги зустрічного позову. Посилався не та, що позивач за рішенням суду встановив факт родинних відносин, а саме що він є сином померлого [PERSON] та отримав в 2011 році нове свідоцтво про народження, проте відповідач за первісним позовом у свою чергу не був залучений у справі у якості заінтересованої особи. Між тим, зазначене рішення суду від 11.03.2011 року у подальшому було скасовано апеляційною інстанцією, а тому і свідоцтво про народження (видане позивачу повторно) є недійсним. Позивач за цей час отримав свідоцтво про право на спадщину, правомірність якого, у свою чергу, оскаржено ними до суду. Вважають, що єдиним спадкоємцем є саме він - рідний син померлого [PERSON]. З приводу експертизи представник зазначив, що відповідач не надавав свою згоду на проведення експертного дослідження, як вона проводилась без ухвали суду не зрозуміло, вона була здійснена до відкриття провадження у справі про встановлення факту родинних відносин, тому висновок експертизи викликає у них сумнів. Просив визнати право власності на 10/50 житлового будинку 3 по вул. Утьосова в м. Одесі (реєстраційний номер майна 6108005), оскільки було здійснено розрахунок ідеальних часток будинку, проте в реєстрі нерухомості нова доля померлого не зареєстрована. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 04 грудня 2010 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖД №246792, виданим повторно Першим Приморським відділом ДРАЦС ОМУЮ, актовим записом Першого Приморського відділу ДРАЦС ОМУЮ про смерть №4134 від 07.12.2010 року. Після смерті останнього відкрилась спадщина. Згідно витребуваної судом копії спадкової справи №5/2011 до майна померлого [PERSON], встановлено, що 22 березня 2011 року із заявою про прийняття спадщини після померлого звернувся [PERSON] Вячеслав Георгійович, який є рідним сином померлого згідно свідоцтва про народження серії І-ЖД №313890 від 28.07.1972 року (а.с.115). Також із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] 25.03.2011 року звернувся до приватного нотаріуса [PERSON], який зазначив себе сином померлого, на підтвердження чого надав свідоцтво про народження серії 1-ЖД №266272, виданого повторно 30.06.2011 року Другим Малиновським відділом ДРАЦС ОМУЮ (а.с.132). [PERSON], з якою проживав померлий, 04 квітня 2011 року подала до нотаріуса заяву, згідно якої відмовилась від прийняття спадщини (а.с.148). Судом встановлено, що 06 липня 2011 року приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] було видано [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема, кожному на 1/2 спадщини, яка складається з наступного: квартири №[ADDRESS], житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, вул. Абрикосова, буд. №8, причіп легкового марки ОДАЗ 8144, 1992 року випуску; автомобіль марки VOLVO 740, 1990 року випуску, (т.1, а.с.236, 238, 277, 279, 287, 289, 291, 293). Суд вбачає, що до спадкової маси також входить 5/16 часток будинку №3 по вул. Утьосова у м. Одесі, які належали спадкодавцю на підставі Договору дарування, посвідченого Першою Одеською ДНК 04.02.1992 року за р. №7-1147, право власності на яке було зареєстровано в ОМБТІ (згідно листа КП «ОМБТІ та РОН» ОМР від 10.05.2011 року (т.1, а.с.211). Між тим, 10.03.1994 року розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №827 від 26.03.2004 року «Про затвердження розрахунку ідеальних часток домоволодіння №3 по вул. Утьосова» було проведено перерахунок ідеальних часток по домоволодінню, згідно якого ідеальна частка [PERSON] складала 1/5 частки домоволодіння. До того ж у співвласників не співпадають метражі житлової площі та кількість співвласників. Зазначене було повідомлено [PERSON] листом приватного нотаріуса від 03.10.2016 року №200/02-14(т.1, а.с.31). Згідно інформаційної довідки від 07.10.2016 року №69993824 за адресою вул. Утьосова, 3, в м. Одеса, право власності зареєстровано за [PERSON] у розмірі 9/50 часток, за [PERSON] у розмірі 4/50 часток, за [PERSON] у розмірі 9/50 часток будинку, за [PERSON] у розмірі 9/50 часток, за [PERSON] у розмірі 9/50 часток. Отже, частка будинку, власником якої на момент своєї смерті був [PERSON], становить 10/50 часток будинку. Ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Згідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до положень ч.1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. He допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до положень частини 5 статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до вимог ст.1268 ЦК України позивач є таким, що прийняв спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк. Згідно положень пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 5 ЦПК). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд звертає увагу і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також: у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності». Суд вбачає, що позивач вправі був на свій розсуд скористатися одним із передбачених законом способів захисту свого порушеного (невизнаного) права, оскільки позбавлений правової можливості оформити спадщину в загальному порядку нотаріусом. У відповідності до п. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За розглядом справи судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2011 року (справа №2о-95/11) було задоволено заяву [PERSON], за участю зацікавленої особи Першої ОДНК, про встановлення факту родинних відносин та встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], [INFO], а саме, що [PERSON] є батьком [PERSON]. Між тим у подальшому ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.02.2016 року вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2011 року було скасовано та заяву [PERSON] було залишено без розгляду (т.1, а.с.74). Згідно листа Малиновського районного у м. Одесі відділу ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області від 02.11.2017 року, свідоцтво про народження [PERSON] серії 1-ЖД №266272, повторно було видано Другим Малиновським відділом ДРАЦС ОМУЮ 30.06.2011 року на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2011 року (справа №2о-95/11) (т.2, а.с.39). Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] серія ІІІ-ЖД №443676 виданого 09.12.1983р. його батьками вказано: [PERSON] та [PERSON] ( а.с.45 т.2). Отже, суд вбачає, що повторне свідоцтво про народження позивача, згідно якого батьком було вказано [PERSON], було видано на підставі рішення суду, яке на теперішній час скасоване. Таким чином факт родинних відносин не встановлений у передбаченому законом порядку. Суд також не приймає до уваги як належний та допустимий доказ наявності родинних відносин між спадкодавцем та [PERSON] висновок судово-медичного дослідження №72 від 16.12.2010 року, оскільки таке експертне дослідження не визнається [PERSON] та його було проведено без згоди відповідача та за відсутності відповідної ухвали суду про призначення експертизи. Таким чином суд не приймає вказаний доказ як допустимий в розумінні ст. 78 ЦПК України. При цьому, суд не приймає до уваги твердження представника позивача з приводу того, що приватний нотаріус визнала [PERSON] спадкоємцем померлого [PERSON], видавши йому відповідні свідоцтва про право на спадщину, оскільки остання діяла на підставі наданих їй документів та на момент видачі відповідних свідоцтв рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2011 року було ще чинним. Між тим, останнє не свідчить достеменно про наявність родинних відносин між позивачем та спадкодавцем. Крім цього судом встановлено, що з приводу недійсності виданих свідоцтв на право власності у порядку спадкування на [PERSON] існує судовий спір ( справа №522/10988/17). Інших доказів на підтвердження наявності між [PERSON] та [PERSON], померлим 04.12.2010 року, родинних відносин, а саме що [PERSON] є спадкоємцем першої черги, до суду не надано. З урахуванням викладеного, суд вбачає, що наявність родинних відносин між позивачем та спадкодавцем належним чином не підтверджена, а тому відмовляє у задоволенні вимог первісного позову. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем майна померлого 04.12.2010 року [PERSON] за законом першої черги, звернувся у встановленому законом порядку та строк з заявою про отримання спадщини, між тим отримати свідоцтво про право на спадщину не може у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на перераховані частки будинку, суд приходить до висновку, що відповідач має право на судовий захист його законних прав та інтересів шляхом визнання права власності на частку спадкового майна з урахуванням затвердженого у встановленому законом порядку його частки в контексті ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та позов є обґрунтованим. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. З урахуванням викладеного суд вважає що наведені доводи у зустрічному позові є обґрунтованими та доведеними , а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved