Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернуласть [PERSON] з позовною заявою про визнання права власності на житовий будинок за набувальною давністю до Красноармійської міської ради. В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що [INFO] помер її батько - [PERSON], який до своєї смерті постійно мешкав за адресою: [ADDRESS]. Разом з ним мешкала мати позивачки - [PERSON], [INFO] та позивачка - [PERSON]. Позивачка завжди вважала, що це майно належить її батькові, та вважала, що після його смерті - вона як першочергова спадкоємиця майна батька - є власницею цього житлового приміщення. Зараз стало відомо, що вищевказане нерухоме майно, в якому вона постійно та відкрито мешкає ні кому не належить, та право власності на це майно ні на кого не зареєстровано. Звертає увагу, що у житловому приміщенні розташованому за адресою: [ADDRESS] вона зареєстрована з 1991 року та з цього часу відкрито, безперервно проживає у ньому, користується та володіє цим майном, несе по ньому витрати, підтримує його у належному стані. Крім того, за час життя позивачки за адресою: [ADDRESS], претензій на вказане майно ніхто не заявляв. Факт постійного та відкритого проживання у вищевказаному будинку підтверджується довідкою виданою квартальною. Позивачка вважає, що має право на заернення до суду з позовом визнання права власності на нерухоме майно, так як даним житлом вона відкрито та безперервно володіє з 1991 року. Позивачка просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] Позивачка надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, за участю її представника [PERSON], на позовних вимогах наполягає та просить задовольнити. Представник позивачки надав заяву про розгляд справи без його участі, на позові наполягає. Представник відповідача - Красноармійської міської ради, до судового зсідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника, та справу вирішити на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] помер [INFO], актовий запис про смерть 762 (а.с.3). [PERSON] народилась [INFO], у свідоцтві про народження батьками зазначені: батько [PERSON], мати [PERSON] (а.с.4). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища за № [NUMBER] від 2.10.2015 року, [PERSON] 19.08.1988 року зареєструвала шлюб з [PERSON], актовий запис 376, прізвище після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.12). Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] оформлено на ім'я [PERSON] (а.с.5-8). Загальна площа квартири 53,6 кв.м., житлова площа 32,2 кв.м. Згідно довідки виданої головою квартального комітету від 03.09.2015 року, [PERSON] з 22.05.1991 року по теперішній час мешкає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Реєстрація [PERSON] за даною адресою підтверджується відміткою у паспорті (а.с.2). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Виходячи зі змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Згідно із ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Як зазначено в пунктах 9,13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 « Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс України набирає чинності з 01.01.2004. Згідно пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності Цивільним кодексом України, тобто, відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися не раніше, ніж з 01.01.2001, отже, позовні вимоги про визнання права власності на спірний об'єкт за набувальною давністю можуть бути предметом розгляду саме з цієї дати. Беручи до уваги вищевикладене, суд, враховуючи те, що позивачка дійсно відкрито і добросовісно володіє квартирою 3 у будинку 4 по вулиці Толстого з 01.01.2001 року, інші особи, які б претендували на будинок не встановлені, з чого слідує, що позивач є добросовісним набувачем, тому позовні вимоги щодо визнання права власності на житловий будинок за позивачем за набувальною давністю підлягають задоволенню. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд вважає, що судові витрати слід покласти на позивача, оскільки визнання права власності за набувальною давністю можливе лише в судовому порядку.

Outcome: approved