Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

До суду із позовом звернувся [PERSON], де просив ухвалити рішення, згідно якого визнати договір дарування квартири [ADDRESS], загальною площею 65,9 кв.м, житловою площею 39,7 кв.м, від 30 січня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за номером 375, удаваним правочином; визнати, що між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 30 січня 2014 року був укладений договір купівлі-продажу кватири №34 в будинку №7 по вулиці Чкалова в місті Кременчуці Полтавської області загальною площею 65,9 кв.м, житловою площею 39,7 кв.м; визнати квартиру [ADDRESS] загальною площею 65,9 кв.м, житловою площею 39,7 кв.м, обєктом спільної сумісної власності, придбаного подружжям за час шлюбних відносин; припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 65,9 кв.м, житловою площею 39,7 кв.м, за [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] загальною площею 65,9 кв.м, житловою площею 39,7 кв.м; судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 квітня 2017 року вказаний позов було залишено без руху, та після усунення недоліків останнього позивачем 19 травня 2017 року відкрито провадження у справі. На підставі заяви позивача [PERSON] ухвалою суду від 29 травня 2017 року вжито заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну квартиру [ADDRESS]. Ухвалою суду від 19 червня 2017 року витребувано у Головного управління Національної поліції в Полтавській області повну копію декларації про майно, доходи, витрати і зобовязання фінансового характеру [PERSON] за 2014 рік. 09 жовтня 2017 року до суду звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], де просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30 січня 2014 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за номером 369; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 30 січня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за номером 375; стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що він є співвласником ? частини квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за номером 505. Іншим співвласником квартири є його мати, [PERSON] Позивач зазначає, що після його повернення на канікули в Україну з держави [PERSON] в серпні 2017 року йому стало відомо про те, що належна йому ? частина зазначеної квартири була продана без його згоди та подарована матері позивача [PERSON] [PERSON] вказує, що він нікому не давав згоди на відчуження належної йому частину зазначеної квартири; ніяких заяв, довіреностей, договору купівлі-продажу тощо, стосовно укладення від його імені угод на право відчуження ? частини квартири [ADDRESS] нікому не видавав, не подавав та не підписував; коштів від продажу квартири не отримував. Окрім того, як зазначає позивач, з 2012 року він навчається в учбовому закладі в державі [PERSON], та в період укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] він взагалі не знаходився на території України. Хто і яким чином підписував за нього та від його імені заяви, а також сам договір купівлі-продажу вказаної квартири, позивачу невідомо. На договорі купівлі-продажу спірної квартири та заявах до нотаріуса значиться не його підпис. Зазначені обставини, як вказує позивач, свідчать про те, що його волевиявлення на продаж спірної квартири взагалі не було, а саме договір купівлі-продажу не відповідає його внутрішній волі. Також вважає, що при вчиненні відповідачкою [PERSON] даного правочину від імені позивача вона діяла у власних інтересах з метою набуття права власності на вказану квартиру. У звязку із тим, що квартира [ADDRESS] вибула із власності позивача поза його волею, спірний договір купівлі-продажу повинно бути визнано недійсним, у звязку із чим останній і вимушений звернутись до суду. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09 жовтня 2017 року зазначений позов було залишено без руху. Ухвалою суду від 11 грудня 2017 року залучено до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування квартири обєктом спільної сумісної власності та визначення частки у праві власності на майно, придбане під час шлюбу, в якості третьої особи із самостійними вимогами [PERSON]; прийнято позовну заяву третьої особи [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON], про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири та договору дарування квартири до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування квартири обєктом спільної сумісної власності та визначення частки у праві власності на майно, придбане під час шлюбу. 19 березня 2018 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування квартири обєктом спільної сумісної власності та визначення частки у праві власності на майно, придбане під час шлюбу залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач, [PERSON], позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, та пояснив, що про наявність оспорюваного договору купівлі-продажу йому стало відомо у серпні 2017 року під час проведення судових слухань справи по первісному позову його батька. Окрім того, на час укладення оспорюваного договору він перебував за межами України, а саме у [PERSON] на навчанні. Представник позивача, [PERSON] [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач, [PERSON], позовні вимоги визнав в повному обсязі та пояснив, що він особисто підписав за позивача [PERSON] договір купівлі-продажу спірної квартири, зазначені дії вчинив в інтересах сімї, підтвердивши зазначені позивачем обставини визнання оспорюваних правочинів недійсними. Одночасно додав, що скориставшись тим, що нотаріус відволікся, і за кількістю осіб не звернув увагу на відсутність позивача, поставив замість останнього підпис на договорі купівлі-продажу квартири. Щодо укладання договору дарування квартири відповідачу взагалі не було відомо, оскільки після підписання договору купівлі-продажу він пішов. Представник відповідача, [PERSON] [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Третя особа, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON], та його представник [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, її представником [PERSON] подано до суду заяву, згідно якої останній просив розглянути справу без його участі та участі відповідача, зазначив, що проти позову [PERSON] повністю заперечує з підстав, зазначених у відзиві. Згідно відзиву, наданого представником відповідача [PERSON] [PERSON], останній просив в задоволенні позову відмовити за безпідставністю, оскільки позовні вимоги [PERSON] не стосуються порушення його прав, а стосуються договору, укладеного лише між [PERSON] та [PERSON] Окрім того, представник відповідача додатковою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог зазначив також пропущення [PERSON] строків позовної давності. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не надала до суду пояснень про причини неявки. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі пояснень, наданих в судовому засіданні позивачем [PERSON] та його представником [PERSON], відповідачем [PERSON] та його представником [PERSON], третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] та його представника [PERSON], а також письмових матеріалів справи. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 15 грудня 2017 набув чинності Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, яким Цивільно-процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Згідно із частиною 3 статті Цивільно-процесуального кодексу України (в редакції від 15 грудня 2017 року), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до пункту 9 частини 1 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України (в редакції від 15 грудня 2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв'язку з вищевикладеним, справа повинна бути розглянута за правилами, що діють після набрання чинності\~Цивільно-процесуальним кодексом України від 03 жовтня 2017 року \~в редакції \~Закону України №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі по справі, [PERSON] та [PERSON], перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 21 серпня 1993 року по 16 травня 2016 року, що вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-КЕ №346221, із відмітки у паспорті [PERSON] серії АЕ номер 222527, а також зі змісту рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 16 травня 2016 року по справі №537/2152/16-ц, яке набрало законної сили 27 травня 2016 року. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 16 лютого 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за номером 505, відповідач [PERSON] та її син позивач [PERSON] набули у власність квартиру [ADDRESS]. Право власності на зазначену квартиру за [PERSON] та [PERSON] зареєстроване Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі М-2 за реєстровим номером 309, а також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером, що вбачається із витягу 17062046 від 30 січня 2014 року. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено в судовому засіданні, 30 січня 2014 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу квартири та зареєстровано його в реєстрі за номером 369, за умовами якого власники майна - [PERSON] та [PERSON] (продавці) передали у власність [PERSON] (покупець) квартиру [ADDRESS]; продаж вчинено за 100\~435 грн. 00 коп., які сплачені покупцем продавцям повністю до підписання цього Договору. Зазначений договір купівлі-продажу підписано продавцями [PERSON] та [PERSON], та покупцем [PERSON] Окрім того, цього ж дня, 30 січня 2014 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] було посвідчено договір дарування квартири та зареєстровано в реєстрі за номером 375, за умовами якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], право власності дарувальника на яку належить на підставі зазначеного вище договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] 30 січня 2014 року та зареєстровано в реєстрі за номером 369. Згідно із положеннями статті 334 Цивільного кодексу України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним; права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 59432819 від 19 травня 2016 року, у ньому було зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] за номером запису про право власності 4496071 на підставі договору дарування квартири від 30 січня 2014 року. Статтею 4 Цивільно-процесуального кодексу України (в редакції 2017 року) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Стаття 215 Цивільного кодексу України передбачає підстави недійсності правочину, а саме: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Із вказаної норми чинного законодавства вбачається, що однією із підстав визнання правочину недійсним є відсутність волевиявлення учасника правочину. Так, як вбачається з матеріалів справи, а саме із довідки №790/2017 від 20 вересня 2017 року про продовження навчання іноземця (з перекладом), громадянин України [PERSON], [INFO], був прийнятий на період з 01 жовтня 2012 року до 30 вересня 2018 року на навчання І ступінь на стаціонар до Міжнародної Вищої школи логістики і транспорту у Вроцлаві; навчання на тримання вищої освіти розпочато 01 жовтня 2012 року. Згідно відміток, наявних у закордонному паспорті [PERSON] ЕР 068853, останній на час укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], а саме 30 січня 2014 року, на території України не перебував. Тобто, зазначена обставина суперечить змісту договору купівлі-продажу від 30 січня 2014 року, у якому зазначено, що договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, а також підтверджує особисту відсутність позивача під час укладання правочину, та виключає можливість особистого підписання позивачем заяв від 30 січня 2014 року, наданих на імя нотаріуса та зареєстрованих за вх..№90/02-03 та вх.№ 91/02-03 від 30 січня 2014 року. Окрім того, суд приймає до уваги пояснення відповідача [PERSON], надані в судовому засіданні, який підтвердив той факт, що він особисто поставив підпис замість співвласника [PERSON] у договорі купівлі-продажу квартири від 30 січня 2014 року, тим самим підтвердивши факт відсутності останнього під час укладання зазначеного правочину. Також, в судовому засіданні встановлено, що будь-яких довіреностей від свого імені на вчинення дій щодо укладення угод на відчуження належного майна тощо позивач [PERSON] іншим особам не надавав. Згідно із частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про порушення в момент вчинення правочину у вигляді договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30 січня 2014 року встановлених вимог чинного законодавства, а саме відсутність в момент його укладення волевиявлення співвласника майна, що є предметом договору, [PERSON], та, приймаючи до уваги встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання правочину недійсним, суд приходить до висновку про необхідність визнання вказаного договору недійсним. На підставі викладеного, враховуючи встановлений в судовому засіданні факт недійсності правочину, а саме договору купівлі-продажу спірного майна від 30 січня 2014 року, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] неправомірно, у звязку із чим у неї відсутнє право на розпорядження цим майном, та за таких обставин договір дарування, укладений 30 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за номером 375, слід визнати недійсним. Відповідно до статті 5 Цивільно-процесуального кодексу України (в редакції 2017 року), здійснюючі правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Визначеними статтею 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією та законом, свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу. Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги встановлений в судовому засіданні факт порушення в момент вчинення правочину у вигляді договору купівлі-продажу квартири встановлених вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про порушення прав позивача на власність та розпорядження своїм майном, передбачених, зокрема статтями 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, відповідно до яких правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Окрім того, статтею 41 Конституції України та статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статтях 6, 627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору. Суд вважає помилковим твердження представника відповідача, [PERSON] [PERSON], про пропущення позивачем строку позовної давності, зважаючи на положення статті 261 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки позивачу стало відомо про порушення його права у серпні 2017 року після його повернення з [PERSON], що не спростовано сторонами по справі, суд приходить до висновку про відсутність пропущення [PERSON] строку звернення до суду із вимогами про визнання правочинів від 30 січня 2014 року недійсними. Приймаючи до уваги встановлені вище обставини справи, враховуючи факт порушення вимог чинного законодавства при укладанні спірного правочину у вигляді договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30 січня 2014 року, що повністю підтверджено письмовими доказами по справі, а також поясненнями сторін, наданими в судовому засіданні, та, як наслідок, неправомірність укладання наступного договору дарування зазначеного майна, у зв'язку із чим були порушені права позивача на власність та розпорядження власним майно, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Оскільки, статтею 141 Цивільно-процесуального кодексу України (в редакції 2017 року) передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір в розмірі по 2\~740 грн. 50 коп. з кожного, який було сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: approved