Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області звернулась [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання права власності на 1/8 частину будинку та на 1/2 частину землі, як на частку дружини в спільному майні подружжя, мотивуючи його тим, що 24 травня 1986 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Заруданською сільською радою Оратівського району Вінницької області про що було зроблено актовий запис № 5. Даний факт підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER]. Під час перебування у шлюбі, а саме 12 грудня 1988 року за спільні кошти було придбано 1/4 частину індивідуального житлового будинку [ADDRESS], що являє собою ізольовану квартиру № 2. Даний факт підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу зареєстрованим в реєстрі за № 1-5110 Білоцерківської державної нотаріальної контори. Право власності на 1/4 частину будинку зареєстровано в Білоцерківському МБТІ на ім'я [PERSON], що підтверджується довідкою КП КОР «Південне БТІ» № 696 від 04 квітня 2016 року. Згідно звіту про оцінку майна складеного 12 вересня 2016 року вартість 1/4 частини будинку складає 110 250 грн.. Окрім цього, під час шлюбу, а саме 06 вересня 2004 року на ім'я [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0116 га по [ADDRESS] цільове призначення якої будівництво і обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Дана земельна ділянка складається з двох частин, площею 0,0068 кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,0048 га., кадастровий номер [NUMBER]. Даний факт підтверджується державним актом на землю сер. [NUMBER]. Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку вартість земельної ділянки становить 60 683,08 грн.. 24 квітня 2008 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Даний факт підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] виданим 11 березня 2016 року відділом РАЦС Білоцерківського МРУЮ у Київській області. В зв'язку з тим, що позивач вільно користувалась будинком, а бувший чоловік не заперечував її права власності на будинок та земельну ділянку, з питанням про поділ майна подружжя вона не зверталась. [INFO] [PERSON] помер. Даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все його майно в тому числі на 1/4 частину будинку [ADDRESS] та земельну ділянку. Спадкоємцем за заповітом після [PERSON] є відповідач по справі [PERSON]. 08 вересня 2016 року позивач звернулась до нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/8 частину будинку, та на 1/2 частину земельної ділянки, як на частку дружини в спільному майні подружжя. Листом - відповіддю позивачу відмовлено у видачі вказаного свідоцтва. Позивач вважає, що вона має право на вказане майно, і тому просить суд визнати за нею право власності на 1/8 частину індивідуального житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS], право власності на який було зареєстровано за [PERSON], який помер [INFO], як на частку дружини в спільному майні подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0116 га. за адресою: [ADDRESS], цільове призначення: будівництво і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, із якої: площею 0,0068 га. кадастровий номер: [NUMBER] та площею 0,0048 га. кадастровий номер [NUMBER] право власності на які було зареєстровано за [PERSON], який помер [INFO], як на частку дружини в спільному майні подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON], її представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, що є аналогічними, наведеним у позовній заяві. В подальшому позивач та представник позивача до суду не з»явилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялися належним чином, позивач подала до суду, через канцелярію суду письмову заяву, в якій просила суд провести розгляд справи без її участі, позов підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнавали частково, однак, в подальшому в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, оскільки вважають їх не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В подальшому відповідач та представник відповідача до суду не з»явилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялися належним чином. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений належно, причини неявки суду не повідомив, направив до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, просить позов задовольнити. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази кожен окремо та у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24 травня 1986 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Заруданською сільською радою Оратівського району Вінницької області, про що було зроблено актовий запис № 5, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER]. Під час перебування у шлюбі, а саме 12 грудня 1988 року, позивачем разом з [PERSON], за спільні кошти подружжя, було придбано 1/4 частину індивідуального житлового будинку № 15 з частиною господарських та побутових споруд та будівель по [ADDRESS], що являє собою ізольовану квартиру № 2, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, який зареєстрований в реєстрі за № 1-5110 Білоцерківської державної нотаріальної контори. Право власності на 1/4 частину будинку зареєстровано в Білоцерківському МБТІ на ім'я [PERSON], що підтверджується копією довідки КП КОР «Південне БТІ» № 696 від 04 квітня 2016 року. Згідно звіту про оцінку майна, складеного 12 вересня 2016 року, вартість 1/4 частини житлового будинку складає 110 250,00 грн.. Під час шлюбу, а саме 06 вересня 2004 року на ім'я [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,0116 га [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд. Дана земельна ділянка складається з двох частин, площею 0,0068, кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,0048 га., кадастровий номер [NUMBER]. Даний факт підтверджується матеріалами справи та копією державного акту на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER]. Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку, вартість земельної ділянки становить 60 683,08 грн.. 24 квітня 2008 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER], виданим 11 березня 2016 року відділом РАЦС Білоцерківського МРУЮ у Київській області. В зв'язку з тим, що позивач вільно користувалась будинком, а бувший чоловік не заперечував її права власності на будинок та земельну ділянку, з питанням про поділ майна подружжя, позивач до суду не зверталася. Вказаний факт сторонами не заперечувався. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все його майно. Спадкоємцем за заповітом після [PERSON] є відповідач по справі [PERSON], що підтверджується копією спадкової справи. 08 вересня 2016 року позивач звернулася до нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/8 частину будинку, та на 1/2 частину земельної ділянки, як на частку дружини в спільному майні подружжя. Листом - відмовою за № 499-01-16 від 08.09.2016 року позивачу відмовлено у видачі вказаного свідоцтва. Так, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватного її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як встановлено судом, 12 грудня 1988 року [PERSON] за договором купівлі-продажу було придбано у [PERSON] 1/4 частину індивідуального жилого будинку № 15 з частиною господарських та побутових споруд та будівель по [ADDRESS]. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд враховує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених вимог. Враховуючи, що спірну частину будинку придбано спадкодавцем [PERSON] 12 грудня 1988 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON], то суд має всі підстави вважати 1/8 частину цього будинку, частиною майна позивача у спірному майні. Відповідно до ст.ст. 22, 28 КпШС УРСР, в редакції, який діяв на час придбання зазначеного майна та відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об»єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту в тому числі жилі будинки, квартири, дачі, предмети домашнього господарства, заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Щодо земельної ділянки, площею 0,0116 га [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, судом встановлено, що вона надана [PERSON] у власність на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а саме: рішення Білоцерківської міської ради № 73 від 27 лютого 2004 року, підтвердженням чого є копія державного акту на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER]. Таким чином, слід дійти висновку, що [PERSON] набув у власність спірну земельну ділянку в період шлюбу з позивачем [PERSON]. Відповідно до роз'яснень, наданих судам у п.18-2, ППВСУ № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України. Таким чином, враховуючи що, як встановлено судом вище в рішенні суду, частина індивідуального житлового будинку [ADDRESS] може належати позивачу, як частина у спільному майні з [PERSON], то і частина земельної ділянки під цим будинком може перейти їй на праві приватної власності, на підставі ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Суд звертає увагу на те, що главою 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ від 22 лютого 2012 року за № 282/20595 передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Дослідивши матеріали спадкової справи, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON], судом встановлено, що 10 березня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименської Л.Л. з заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка. Відповідно до п.2.1 глави 11 Порядку, при видачі свідоцтва нотаріус вимагає документ, який посвідчує шлюбні відносини, в порядку, встановленому чинним законодавством. На примірнику свідоцтва, що залишається у матеріалах нотаріальної справи, робиться відмітка, у якій зазначаються найменування поданого для огляду документа, його номер, дата та найменування юридичної особи, що його видала. Судом встановлено, що 22 вересня 2016 року нотаріусом Якименською Л.Л. надано [PERSON] в письмовому вигляді лист-інформацію щодо видачі свідоцтва, в якому вказано, що [PERSON] не надала доказів перебування у шлюбі з [PERSON]. 01 березня 2013 року на засіданні пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було обговорено та взято до відома інформацію про узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування. Увагу судів звернуто на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії передбачені законодавцем у ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Приписами названої статті регламентовано, що на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Проаналізувавши викладене, слід дійти висновку, що під письмовим роз'ясненням нотаріуса слід розуміти відповідну постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Більше того, до такої постанови є певні вимоги, які закріплені Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», у главі 13 якого продубльовано вимоги ст. 49 Закону України «Про нотаріат», та крім того, визначено певні вимоги до постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до п.3. Глави 13 Наказу, нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. На зазначене звернуто увагу судів в узагальненні судової практики 01 березня 2013 року ВССУ з розгляду цивільних справ про спадкування. Суд звертає увагу на те, що порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (Закон № 3425-XII). Частиною 1 ст. 1 Закону № 3425-XII встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону № 3425-XII передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Пред'явлений до суду спір прямо не є спором про спадкування, однак, в даному випадку питання про видачу свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, покладено на органи нотаріату, і тому відсутність у позивача [PERSON] можливості отримати таке свідоцтво в органах нотаріату має бути оформлено належним чином відповідно до приписів Закону України «Про нотаріат» та Інструкції «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року. Як вказувалось вище в рішенні суду, підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії передбачені законодавцем у ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де регламентовано, що на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали спадкової справи № 02-14, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] та матеріали цивільної справи за вказаним позовом, встановив, що 11 січня 2017 року на заяву позивача про видачу свідоцтв про право власності у спільному майні колишнього подружжя, приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 5/02-31, тобто відмову у видачі свідоцтв про право власності на вищевказане майно. Постанова мотивована тим, що позивач не надала оригіналів документів на спадкове майно та не надала доказів свого перебування в шлюбі з спадкодавцем. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року, у разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, право власності на спадкове майно визнається в судовому порядку. У відповідності до п. 2.3, 3.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України 28.01.2003 року № 6/5 та офіційного листа МЮУ № 19-32/319 від 21.02.2005 року щодо переліку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна якщо первинна реєстрація прав власності не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання належності майна попередньому чи наступному власнику (спадкоємцю) у випадку відсутності таких, вирішується в судовому порядку. Таким чином, враховуючи, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на частку будинку та земельну ділянку померлого [PERSON], то суд дійшов обґрунтованого висновку, що через органи нотаріату позивач не може оформити свої права на вказане майно. У відповідності зі ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2010 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи всі встановлені по справі обставини з наведеними вимогами закону, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, і тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, понесені нею судові витрати, а саме: 854 грн. 66 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved