Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона є власником квартири №50, яка розташована в будинку №4 по вулиці Ворошилова у м. Лисичанську Луганської області. У зазначеній квартирі, з 11 січня 2005 року, зареєстрований син позивача [PERSON], в якій він там ніколи не мешкав. Відповідач не є власником вищезазначеної квартири, його реєстрація позбавляє позивача вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належною їй квартирою. У звязку з викладеним, позивач просила визнати [PERSON] [INFO], таким, що втратив право користування квартирою №50 в будинку №4 по вулиці Ворощилова (ім. О.Довженко) в м. Лисичанську Луганської області. Позивач у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечувла проти заочного розгляду справи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні\~ позов підтримала, та просила задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Ухвала про відкриття провадження\~ та призначення справи до розгляду разом із\~ копією позовної заяви та доданими до неї документами, судові повістки були надіслані відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, на адресу місця реєстрації, однак, ним не були отримані з незалежних від суду причин, про що свідчать конверти з позначкою "за закінченням терміну зберігання", які містяться в матеріалах справи. Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України\~судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою,\~зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається, зокрема, фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Розглянувши відомості про належне повідомлення відповідача про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розгляд справи провести за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З письмової згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він мешкає за адресою: [ADDRESS], є сусідом позивача, крім того вона є його троюрідною сестрою. Зазначив, що син позивача [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS], ніколи не проживав. Де наразі він знаходиться йому не відомо. У вказаній квартирі мешкають квартиранти, оскільки позивач мешкає в м. Рубіжне. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона мешкає за адресою: [ADDRESS], є сусідкою сторін та управ домом. Зазначила, що [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS], ніколи не бачила. Позивач також не проживає у вказаній квартирі, оскільки там мешкають квартиранти. Кореспонденція на імя відповідача не надходила. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та прибули у судове засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне. Згідно копії договору дарування квартири від 22.07.2004 року [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4373005 від 06.08.2004 року право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON]. Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], інвентаризаційний № 23685, реєстровий № 279, виданого ЛКП бюро технічної інвентаризації від 07.05.2004 року власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON]. З копії домової книги вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстрований [PERSON]. Згідно довідки про склад сімї та/або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про народження серії І-ЕД №381347 виданого повторно 21.03.2017 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] народився 21 лютого 1981 року, батьком вказано [PERSON], мати [PERSON]. Згідно довідки № 90 виданої 20.03.2017 року КП «ЖЕК№1», в період з 2006 року по теперішній час [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не мешкає. В судовому засіданні встановлено, що на виконання вимог\~Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 9 квітня 2015 року № 317-VIII , Лисичанська міська рада рішеннями від 24.12.2015 р. №4/43 та від 27.01.2016 р. №6/72 затвердила Перелік перейменованих вулиць, провулків, проспекту, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режиму. Згідно якого вул. Ворошилова переименован на вул. ім. О. Довженко. Вирішуючи справу по суті, суд враховує наступні норми закону. За змістом ч.1\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України\~(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої\~Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 33, 34, 36 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Права членів сімї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. За правилами ст.ст.64, 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх і не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членом сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. За згодою власника будинку ( квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~та положень ст. ст.\~3,\~11,\~15,\~59,\~60 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що відповідач за місцем реєстрації не проживає з\~ 2006 року без поважних причин, тобто більше одного року, беручи до уваги обмеження позивача у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, він як власник такого має право вимагати усунення відповідних перешкод, крім того, і шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловими приміщенням. Відтак, позовні вимоги [PERSON] відповідають визначеним\~ст. 16 ЦК України\~способам захисту його порушеного права, а отже, підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідача.

Outcome: approved