Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просила визнати її такою, що фактично прийняла спадщину за законом, яка складається з нерухомого майна: двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка відкрилася [INFO] , після смерті її матері - [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з нерухомого майна: двокімнатної квартири загальною площею 49,7 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] являється єдиним спадкоємцем зазначеного майна, оскільки інших спадкоємців немає. Майно перейшло у володіння та управління позивача, і вона фактично прийняла спадщину за законом. Позивач здійснювала поховання матері, тривалий час проживала в квартирі з своєю матір`ю та після її смерті займалася веденням домашнього господарства. Оскільки позивач є спадкоємцем першої черги, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а інших спадкоємців у [PERSON] не було, 04.09.2020 року позивач надіслала поштою приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Черник О.П. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак приватний нотаріус постановою від 29.09.2020 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи тим, що їй не надано достатніх доказів, які б свідчили про фактичне прийняття позивачем спадщини згідно ст. 549 ЦК УРСР, зокрема запису у паспорті спадкоємця про те, що він був постійно прописаний у спадкову квартиру протягом шести місяців після смерті спадкодавця. Позивач, що прийняла спадщину за законом. Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. В судове засідання, призначене на 11 травня 2021 року сторони не з`явились, від заявника [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи за її відсутності та без фіксації технічними засобами. Позов підтримала, просила задовольнити. Представник Металургійної районної у місті Кривому Розі ради до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань до суду не надходило. Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. З матеріалів справи встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.09.2020 року, повторно видане Металургійним районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у дніпропетровській області (а.с.10). Отже, з вищевикладеного встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] - є донькою [PERSON] . Згідно копії Свідоцтва про смерть, виданого 03 лютого 1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів міста Кривого Рогу Дніпропетровської області [PERSON] померла [INFO] (а.с.10). За життя [PERSON] на праві приватної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] , що встановлено згідно Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 20 січня 1997 року (а.с. 11). Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України: від 02 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року №2709-IV "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно зі ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. На підставі ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21цього Кодексу. Положеннями ст.526 ЦК УРСР 1963 року місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно зі ст.ст. 548, 549 Цивільного кодексу Української РСР, який регулював відповідні правовідносини на час їх виникнення, спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. З дослідженої судом Спадкової справи №81/2020 заведеної після смерті [PERSON] , встановлено, що [INFO] донька померлої [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Черник О.П. з заявою про отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] матері [PERSON] . Однак, постановою приватного нотаріуса від 29 вересня 2020 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що вона пропустила строк прийняття спадщини, не надано доказів про те, що [PERSON] фактично вступила в управління або володіння спадковим майном (а.с.57). Заповіт [PERSON] не залишала, інших спадкоємців немає. Згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.05.2002 року батько позивача - [PERSON] помер [INFO] (а.с.48). Таким чином, приймаючи до уваги те, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , інші спадкоємці відсутні, суд доходить висновку, що така спадкоємиця набула речове право на вищевказане нерухоме майно згідно з діючими нормативно-правовими актами на час набуття такого права. У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Положеннями ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. До спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Вказаної заяви матеріали спадкової справи не містять. З Акту від 02.12.2020 року, затвердженого Начальником дільниці «Сітісеквіс-КР», [PERSON] з листопада 1996 року по лютий 1997 року проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю [PERSON] та після її смерті почала проживати у вказаній квартирі самостійно до грудня 1997 року, даний факт засвідчено підписами сусідів по [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.17). Таким чином, [PERSON] як спадкоємець першої черги, яка проживала зі спадкодавцем та вступила у володіння та користування спадковим майном, прийняла спадщину за законом, а саме: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене, а також враховуючи існування перешкод для оформлення у нотаріальному порядку спадкових прав [PERSON] , суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту її прав як спадкоємця шляхом визнання позивача такою, що фактично прийняла спадщину за законом, яка складається з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до ст.81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до суду з метою підтвердження факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та управління і користування спадковим майном після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . У цій справі мова йде лише про наявність чи відсутність факту прийняття спадщини за законом та його доведеність, оскільки інших спадкоємців крім [PERSON] після померлої [PERSON] немає, а тому спір про право відсутній. Враховуючи перевірені та оцінені судом докази та законодавство, суд приходить до висновку, що позивачем надані належні, достовірні, допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, які не викликають сумніву і є достатніми для визнання [PERSON] такою, що фактично прийняла спадщину за законом, яка складається з нерухомого майна: двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка відкрилася [INFO] після смерті [PERSON] . При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Ушаков та Ушакова проти України» від 18 червня 2015 року (остаточне 18 вересня 2015 року), в пункті 78 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою…». Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved