Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до Київської міської ради, просила визнати за собою, [PERSON], право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно у вигляді 6/25 частин будинку [ADDRESS], до складу якої входять наступні приміщення: №4-1 площею 3,8 кв.м, №4-3 площею 10,0 кв.м, №4-4 площею 3,3 кв.м, №4-5 площею 10,8 кв.м, №4-6 площею 16,3 кв.м, також на літню кухню позначену літерою «Н» і сарай позначений літерою «М», що в загальній площі будинку - 187,0 кв.м, складає 44,2 кв.м., в частинах 6/25 часток, що залишилось після смерті її бабусі, [PERSON], померлої [INFO] що є предметом позову. Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на наступне, що [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON], за життя померла залишила заповіт, яким на випадок своєї смерті заповідала все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала [PERSON] Після смерті [PERSON], позивач, як спадкоємець за заповітом, звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сніцаренко Г.О. із заявою про прийняття спадщини, однак приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме: 6/25 частин будинку [ADDRESS], оскільки державна реєстрація права власності за спадкодавцем на частину будинку, яка входить до спадкової маси, не проведена, тому за відсутності підстави для отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно у встановленому законодавством порядку, позивач вимушена звернутись до суду з позовом про визнання права власності на 6/25 частин будинку [ADDRESS], оскільки відновити свої порушенні права на успадкування майна в іншій спосіб не виявляється за можливе. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача - Київської міської ради, в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, представник відповідача [PERSON] подала до суду письмові пояснення по суті предмету спору, за змістом поданих пояснень відповідач просить суд на підставі поданих стороною доказів прийняти рішення згідно чинного законодавства та слухати справу у відсутності представника Київської міської ради. (а.с.42-43) Представник третьої особи - Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи третя особа повідомлена належним чином, від третьої особи надійшли письмові пояснення по суті предмету спору, за змістом поданих пояснень третя особа залишає вирішення справи на розсуд суду та просить слухати справу у відсутності представника третьої особи. (а.с.45-47) Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві [INFO] (актовий запис №947). (а.с.6) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої входить частина об'єкту нерухомого майна, а саме: 6/25 частин будинку [ADDRESS], до складу якої входять наступні приміщення: №4-1 площею 3,8 кв.м, №4-3 площею 10,0 кв.м, №4-4 площею 3,3 кв.м, №4-5 площею 10,8 кв.м, №4-6 площею 16,3 кв.м, також на літню кухню позначену літерою «Н» і сарай позначений літерою «М», що в загальній площі будинку - 187,0 кв.м, складає 44,2 кв.м., право власності на цей об'єкт нерухомого майна виникло у [PERSON] на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 1999 року про затвердження мирової угоди, яка постановлена в межах розгляду цивільної справи №2-102/99 р. за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], 10 Київська державна нотаріальна контора, Київське міське бюро технічної інвентаризації про визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності на частину житлового будинку. (а.с.10-12) За життя [PERSON] залишила заповіт датований 02 квітня 2014 року, яким на випадок своєї смерті [PERSON] заповідала все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, [PERSON] [INFO]. (а.с.7) Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. 01 вересня 2016 року [PERSON], як спадкоємець за заповітом, звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сніцаренко Г.О. з заявою про намір прийняти спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. На підставі заяви спадкоємця [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніцаренко Г.О. заведена спадкова справа №7/2016 щодо майна померлої [INFO] [PERSON], ксерокопія матеріалів спадкової справи залучена до матеріалів цивільної справи. 14 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніцаренко Г.О., у відповідь на заяву [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, повідомлено про відсутність підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки право власності [PERSON] на 6/25 частин будинку [ADDRESS], не зареєстровано відповідно до норм діючого законодавства. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. За змістом частини першої статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина четверта статті 182 ЦК, стаття 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-VI «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Зазначений Закон діє в новій редакції, з 01 січня 2013 року державна реєстрація прав буде проводитись державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації прав, нотаріусом як спеціальним суб'єктом, на якого покладено функції деравного реєстратора. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно, їх обтяжень та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод. Відповідно до положень частини першої статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України, стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно положень п.1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються права на житлові будинки, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення. Державна реєстрація прав проводиться на підставі: зокрема, рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. ( ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») Відповідно до п.п. 10 п. 27, п. 29 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22 червня 2011 року, передбачено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат та технічний паспорт на такий об'єкт. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що за життя спадкоємець [PERSON] правомірно набула права власності на 6/25 частин будинку [ADDRESS], право власності на частину об'єкту нерухомого майна виникло на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 1999 року про затвердження мирової угоди, яка постановлена в межах розгляду цивільної справи №2-102/99 р. за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], 10 Київська державна нотаріальна контора, Київське міське бюро технічної інвентаризації про визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності на частину житлового будинку. Після смерті [PERSON] право власності на частину вищезазначеного домоволодіння перейшло в порядку спадкування спадкоємцю за заповітом [PERSON], позивач у справі, яка у встановленому порядку заявила про намір прийняти спадкове майно, однак приватний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно, оскільки за життя спадкодавець не зареєструвала право власності на належну їй частину домоволодіння відповідно до норм діючого законодавства. В той же час обставин, які б вказували, що спадкодавець [PERSON] за життя набула або володіла нерухомим майном, що входить до спадкової маси, неправомірно, або на вказане майно, окрім позивача, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, судом не встановлено. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як убачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв'язана волею сторонніх осіб (відповідача у справі), що суперечить вищевказаній презумпції. Виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, є підстави для задоволення позовних вимог про визнання за [PERSON], як спадкоємцем за заповітом майна спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO] право власності на 6/25 частин житлового будинку [ADDRESS], до складу якої згідно технічного плану входять наступні приміщення: №4-1 площею 3,8 кв.м, №4-3 площею 10,0 кв.м, №4-4 площею 3,3 кв.м, №4-5 площею 10,8 кв.м, №4-6 площею 16,3 кв.м, також на літню кухню позначену літерою «Н» і сарай позначений літерою «М», що в загальній площі будинку - 187,0 кв.м, складає 44,2 кв.м. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. ( ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved