Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В позовній заяві зазначає, що 31.08.2009 року зареєструвала шлюб з відповідачем, який 22.07.2014 р. між ними розірвано. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживає з позивачкою. З 2009 року відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча відповідно до ст. 180 СК України зобов'язаний утримувати дитину до досягнення повноліття. Відповідач має постійне місце роботи і стабільний заробіток, тому має можливість утримувати дитину, однак добровільно цього не робить, що змушує позивачку звертатися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з наведених в позові підстав, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Суду пояснила, що після розірвання шлюбу змінила прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». Згідно ухвали Городенківського районного суду від 30.10.2014 р. Апостолівському районному суду Дніпропетровської області доручалось забезпечити участь відповідача [PERSON] в судовому засіданні в режимі відеоконференції 17.11.2014 р. Відповідач в судове засідання не з'явився із невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджено поштовим повідомленням про вручення йому судової повістки про явку до Апотсолівського районного суду, що знайшло відображення у відеофонограмі, яка є додатком до журналу судового засідання. Передбачених ч.1 статті 169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача з ухваленням, відповідно до ст. 224 ЦПК України, заочного рішення. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Ч.3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2014 року по справі № 342/654/14-ц, яке набрало законної сили 04 серпня 2014 р., шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], який був зареєстрований 31.08.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Апостолівського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 85 - розірвано. Після розірвання шлюбу позивачці присвоєно прізвище «[PERSON]». Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 09.11.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Апостолівського районного управління юстиції Дніпропетровської області. Вищезгаданим рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області про розірвання шлюбу між сторонами сина [PERSON] залишено проживати з матір'ю [PERSON]. Судом встановлено, що відповідач проживає окремо від своєї сім'ї, коштів на утримання дитини не надає, хоча є фізично здоровою особою, працевлаштований, отримує заробітну плату, інших утриманців немає. Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема ч.2 ст.51 Основного Закону визначено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень Конвеції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до положень ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України " Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до положень ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Обов'язок батьків утримувати дітей до досягнення останніми повноліття визначено статтею 180 СК України. Статтею 183 згаданого Кодексу передбачено визначення розміру аліментів у частці від заробітку. При визначенні розміру аліментів суд, з додержанням вимог ст.182 СК України, встановивши, що доходи відповідача мають регулярний характер, враховуючи стан здоров'я, загальний матеріальний стан дитини та відповідача, приходить до висновку, що позов слід задовольнити, стягувати з відповідача в корись позивачки аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина [PERSON], [INFO]. Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 19.09.2014 року, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Питання судових витрат суд вирішує згідно вимог ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved