Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

В квітні 2017 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Позов обгрунтовувася тим, що позивач є власником будинку, розташованого по вул. Баранівській, 1 в с. Зеремля Баранівського району Житомирської області, куди в червні 2010 року з її згоди вселився і зареєструвався в якості члена сімї відповідач [PERSON] з яким позивач тривалий час живе без реєстрації шлюбу. Протягом останніх трьох років відповідач, перебуваючи у вище вказаному будинку безпричинно влаштовував сварки під час яких постійно ображає позивача, лається на неї нецензурними словами, принижує її честь та гідність. На зауваження позивача він ніяким чином не реагує. За насильство вчинене відносно позивача, відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Однак, не дивлячись на застосування заходів адміністративного впливу відповідач не змінює свою поведінку, як і раніше застосовує до позивача психічне насильство. Зважаючи на викладене, позивач вирішила звернутися до суду за захистом своїх прав, адже спільне проживання з відповідачем стало для неї неможливе. Позивач в судове засідання не зявилася, через канцелярію суду подала заяву якою підтримала заявлені позовні вимоги, позов просила задовольнити, а справу слухати без її участі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 та ст. 224 ЦПК України Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Таким чином, судом встановлено, [PERSON] є власником будинка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с. 6). Згідно довідки сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб Барановської міської ради Баранівського району Житомирської області від 21.03.2017 року № 40 [PERSON] з 23.06.2010 року зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 7). Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року № 6-57цс12. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з статтею 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Крім того, згідно із п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від12 квітня 1985 року, під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Судом встановлено, що під час спільного проживання позивача та відповідача, між ними постійно виникали сварки на побутовому ґрунті у звязку, з чим відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, що підтверджується відповідними постановами Баранівського районного суду (а.с. 8-11). Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а застосовані до нього Баранівським районним судом заходи впливу, виявились безрезультатними. Відтак, враховуючи норми ч. 1 ст. 116 ЖК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення в повному обсязі, адже дії відповідача унеможливлюють позивача повноцінно проживати разом з відповідачем в одному будинку, що обмежує право позивача у користуванні та розпорядженні належним їй майном. Окрім того,

Outcome: approved