Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Іллінецької районної державної адміністрації Вінницької області про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на жилий будинок з приналежними до нього спорудами та земельну ділянку. Позов мотивований тим, що 25 серпня 2004 року в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Іллінецького районного нотаріального округу Гончар Т.М., [PERSON] уклав договори дарування належних йому на праві особистої приватної власності цілого житлового будинку з господарськими б спорудами та земельної ділянки площею 0,14 га. по [ADDRESS] з [PERSON], мешканкою м. Ізмаїл Одеської області. Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Гончар Т.М. від 25 серпня 2004 року і зареєстровано в реєстрі за № 4556. Житловий будинок та земельна ділянка дійсно належали [PERSON] на час укладення зазначеного договору на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на будинок, виданого виконавчим комітетом Іллінецької міської ради від 16 травня 1989 року, зареєстрованого в Тульчинському міжрайонному бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 7 за реєстровим № 1428, та на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Іллінецькою Міською радою Вінницької області від 14 січня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 808. Договори дарування [PERSON] вчиняв самостійно, незважаючи на свій вік та хворобливий стан здоров'я, прийшовши до нотаріальної контори, вчиняв правочини за усвідомлення значення своїх дій, власноручно підписав всі необхідні документи, здійснивши дарування свого особистого нерухомого майна позивачу. Дарування було здійснено без будь - яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, зазначена угода відповідала дійсним намірам сторін, не носила характеру удаваного чи фіктивного правочину. На підставі роз'яснень Постанови № 5 ПВСУ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набуття права власності здійснюється на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставах право чинів. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Право власності набувача виникає з дня проведення реєстрації відповідно до закону ( ст.334 ЦК), В відповідності до роз'яснень ч.3 Інформаційного листа ВССУ «Про практику під час розгляду цивільних справ про захист прав власності та інших речових прав» від 28/01.2013 року одним із основних способів захисту права власника є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння в натурі, оскільки через неправомірні дії з боку відповідачів позивач, власник майна довгий час не має можливості здійснювати фактичне володіння своїм нерухомим майном, порушене її право власності на зазначене майно. Майно, зокрема житловий будинок з господарськими спорудами та земельними ділянками, яке розташоване в [ADDRESS] Іллінецького району Вінницької області збереглося в натурі та перебуває у фактичному користуванні іншої особи - недобросовісного набувача відповідачів [PERSON], [PERSON]. Після смерті дружини [PERSON] - [PERSON] від 16 жовтня 2008 року за наполегливістю відповідача [PERSON] у грудні 2008 року безпідставно звернувся до суду з позовом про розірвання укладених договорів дарування на підставі ст.ст. 638,651 -654, 717 - 274 ЦК України. 04 листопада 2009 року рішенням Апеляційного суду Вінницької області рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 4 вересня 2009 року було скасоване і ухвалене нове рішення, яким в позові [PERSON] до позивача [PERSON] про розірвання договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки було відмовлено. 18 січня 2010 року Колегією суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України касаційну скаргу [PERSON] до позивача [PERSON] про розірвання договору дарування жилого будинку та договору дарування земельної ділянки на рішення апеляційного суду Вінницької області від 4 листопада 2009 року залишено без змін у позові [PERSON] до [PERSON] було відмовлено. 27 травня 2010 року [PERSON] склав заповіт стосовно всього свого майна, де б воно не було і з чого б воно не складалося на ім'я [PERSON]. Проте на день укладення зазначеного заповіту [PERSON] не мав майна, адже все своє майно він подарував позивачу [PERSON] ( стр.. 58 інвентар, справи № 1457). 4 жовтня 2010 року відповідач [PERSON] навмисно з корисливих мотивів для заволодіння майном позивача подала до Іллінецького районного суду Вінницької області заяву про скасування забезпечення позову від 15 лютого 2010 року. Більш того, не маючи на руках ухвали Іллінецького районного суду Вінницької області від 8 жовтня 2010 року про скасування заходів забезпечення позову про розірвання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки 4 жовтня 2010 року відповідач [PERSON] надала рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2010 року про визнання недійсним договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки іншої справи по якій не була винесена ухвала про забезпечення позову та надала заяву про проведення поточної реєстрації документів відносно зміни власника спірного майна до КП «Гайсинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» та виготовлення інвентаризаційних робіт згідно замовлення протягом 3 днів на [PERSON] Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним в відповідності до вимог ст. 387 ЦК. Ухвала Іллінецького районного суду Вінницької області від 08 жовтня 2010 року відносно скасування заходів, забезпечення позову про розірвання договорів дарування набирала чинності лише від 13 жовтня 2010 року. 08 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу ВРВ № 294759, ВРВ № 294762 жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами та земельні ділянки за [NUMBER], який розташований в [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON]. в реєстрі № 2436 від 08.10.2010 року. В відповідності до пояснень ч.2.постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» згідно із ст.ст.4,10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам. В відповідності до ч.7 зазначеної постанови правочин, може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із. застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом ст.216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину відповідно до ст.11 ЦПК. Недобросовісний набувач відповідач [PERSON] знав про наявність перешкод до вчинення правочину, майно не належало [PERSON] в т.ч. й те, що відповідач [PERSON] як представник [PERSON] не мав права відчужувати майно і надавати до Гайсинського МБТІ неправдиву інформацію відносно зміни власника зазначеного майна і передавати в подальшому своєму синові це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у відповідача [PERSON] майна позивача. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним право чином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації за власником,' а також скасування попередньої реєстрації (ст. 19, 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952 -IV). В відповідності ч.25 зазначеної судової практики якщо право чин, який насправді вчинено суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. 11 липня 2014 року рішенням Липовецького районного суду Вінницької області позов задоволено. 01 вересня 2014 року Апеляційний суд Вінницької області виніс рішення про скасування рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 липня 2014 року, у позові відповідача [PERSON] до позивача [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки скасування їх державної реєстрації - відмовити. Відповідачі знали, про наявність перешкод до вчинення правочину, в т.ч., що [PERSON] не мав права відчужувати майно, адже воно по праву належало позивачу, що свідчить про їх недобросовісність і є підставою для задоволення позову про витребування зазначеного нерухомого майна у відповідача [PERSON] в відповідності до вимог ч. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними». Відповідачі грубо порушили норми чинного законодавства: ст.41 Конституції України, та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до ЗУ № 47597 - ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини, основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4.7. 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб». Вимоги ст.204 ЦК встановлюють презумпцію правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В відповідності до вимог ч.1ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. В відповідності до вимог ч.3.ст.215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В відповідності до вимог п.2 ч.1. ст. 216 ЦК у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Дійсність як правова характеристика правочину означає, що закон визначає правову силу за ним, я к підстави виникнення, зміни чи припинення належних його суб'єктам цивільних прав і обов'язків і права, а також обов'язки, що виникають з правочину підлягають правовій охороні та захисту. В відповідності до вимог п.2 ч.2.ст.16 ЦК способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею. Крім того, позивач пропустила строк звернення до суду з позовом про визнання заповіту та договору купівлі - продажу недійсним з-поважних причин так як про наявність заповіту на ім'я [PERSON] та договору купівлі продажу на ім'я [PERSON] їй стало відомо через представника в ході судових засідань Липовецького районного суду Вінницької області з заяви про уточнення позовних вимог від 23 квітня 2014 року. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється три роки. Підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду за захистом порушеного права в відповідності до вимог ст.73 ЦПК України є неналежна поінформованості позивача у вчиненні цих дій з. боку відповідачів та неможливість позивачем отримання необхідних документів, а тому не в змозі була захистити свої права у зв'язку з чим, строк позовної давності підлягає поновленню судом. В відповідності до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та з'ясувати всі обставини справи в відповідності до вимог ст.214' ЦПК України. У разі недійсності правочину кожна із сторін повинна зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину в відповідності до вимог ч.1.ст.216 ЦК. Визнання правочину недійсним, пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановлення наслідків, передбачених законом відповідності до роз'яснень ВСУ від 234.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Просить поновити строк звернення до суду, як пропущений з поважних причин; визнати недійсним та скасувати реєстрацію договору купівлі - продажу від 08 жовтня 2010 року жилового будинку з господарськими спорудами загальною площею 78, 30 кв. м. та земельної ділянки площею 0.1000 га. за адресою [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON]. в реєстрі № 2436 від 08.10.2010 року; визнати за [PERSON] право власності на жилий будинок за [NUMBER] з приналежними до нього господарськими спорудами та земельної ділянки площею 0.1474 га. по [ADDRESS] витребувати майно [PERSON] із чужого незаконного володіння у [PERSON] жилий будинок [NUMBER] з господарськими спорудами та земельну ділянку, площею 0.1474 га. по [ADDRESS] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що житловий будинок з господарськими спорудами загальною площею 78,30 кв. м. та земельна ділянка площею 0.1000 га. за адресою [ADDRESS] належали позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 25 серпня 2004 року укладеного [PERSON] Вказане нерухоме майно безпідставно вибуло з володіння позивача [PERSON] на підставі рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 09.09.2010 року, яким було договори дарування були визнані недійсними та скасовано їх державну реєстрацію. Однак вказане рішення суду не набрало законної сили. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від саме 23.12.2011 року залишено без змін, однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 28.12.2012 року рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 09.09.2010 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від саме 23.12.2011 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому, справа перебуває в провадженні Липовецького районного суду Вінницької області, який 14.07.2014 року приймає рішення, згідно з яким було договори дарування від 25.08.2004 були визнані недійсними та скасовано їх державну реєстрацію. В подальшому, апеляційний суд Вінницької області своїм рішенням від 01.09.2014 року скасовує рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11.07.2014 року та відмовляє у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування та скасування їх державної реєстрації. Вказане рішення набрало законної сили. Таким чином, договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Гончар Т.М. від 25 серпня 2004 року і зареєстровано в реєстрі за № 4556 за яким [PERSON] є власником нерухомого майна є чинним та дійсним. Тому просить позов задовольнити та поновити строк звернення до суду, як пропущений з поважних причин; визнати недійсним та скасувати реєстрацію договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2010 року житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 78, 30 кв. м. та земельної ділянки площею 0.1000 га. за адресою [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON]. в реєстрі № 2436 від 08.10.2010 року; визнати за [PERSON] право власності на жилий будинок за [NUMBER] з приналежними до нього господарськими спорудами та земельної ділянки площею 0.1474 га. по [ADDRESS] витребувати майно [PERSON] із чужого незаконного володіння у [PERSON] жилий будинок [NUMBER] з господарськими спорудами та земельну ділянку, площею 0,1474 га. по [ADDRESS] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на застосування судом положень 257 ЦК України, а саме пропущенням позивачем трирічного строку позовної давності, оскільки договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] було укладено в жовтні 2010 року. Представник позивача [PERSON] був ознайомлений з договором купівлі-продажу від 08.10.2010 року ще у 2011 року у справі №22-3077. У заяві до апеляційного суду Вінницької області одержаної ним за вхідним №8610 від 17.11.2011 року від депутата Іллінецької міської ради [PERSON], де вона говорить про те, що будинок був проданий [PERSON]. Відомості про продаж будинку також містяться в заяві поданою [PERSON] до апеляційного суду Вінницької області, яка була одержана ним за вхідним №7497 від 10.10.2011 року. В цій заяві [PERSON] говорить, що [PERSON] змушений був продати будинок номер [ADDRESS] під впливом важкої хвороби, тому що потрібні кошти на лікування. Голова Іллінецької міської ради Вінницької області також надіслав лист до апеляційного суду Вінницької області за вхідним №8217 від 04.11.2011 року в якому також сказав, що [PERSON] продав будинок, тому що кошти потрібні були на операцію. Крім цього, позовна заява не відповідає вимогам ст. ст. 119-120 ЦПК України, оскільки поєднує як майнові так і немайнові позовні вимоги, які не взаємопов'язані між собою, які повинні подаватися окремими позовами. Крім цього, позивач [PERSON] зверталася з аналогічним позовом до Липовецького районного суду Вінницької області, де ухвалою суду від 11.12.2014 року позовну заяву було залишено без руху у зв'язку з недоліками, а в подальшому ухвалою суду від 25.12.2014 року залишено без розгляду. Також, [PERSON] у відповідності з вимогами ЦК України є добросовісним набувачем, тому у нього не може бути витребуване майно. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, з підстав наведених їх представником [PERSON]. Просять в позові відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Іллінецької районної державної адміністрації Вінницької області Ковальчук Л.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що в житловому будинку номер [ADDRESS] проживає [PERSON] який йому належить. В даному житловому будинку також проживають його дружина та малолітні діти. [PERSON] іншого житла немає, тому в разі задоволення позову порушуються житлові права та охоронюванні законом інтереси малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які мають право користування житловим будинком, а іншого житла не мають. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона проживала по сусідству з покійним [PERSON] Їй відомо, що [PERSON] підтримувала дружні стосунки з сестрою [PERSON] дружиною [PERSON] до її смерті. Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] перестала підтримували зв'язки з [PERSON] наприкінці 2010 року до неї телефонувала [PERSON], якій вона повідомила, що в житловому будинку номер [ADDRESS] проживає [PERSON], робить ремонт та доглядає за будинком. Також повідомила, [PERSON], що у [PERSON] є усі необхідні документи на вказане майно, оскільки він його купив. Також свідок повідомила, що їй відомо, що [PERSON] склав договір дарування на користь [PERSON], який судом було скасовано. Однак, під час складання заповіту та договору купівлі-продажу вона присутня не була. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює державним нотаріусом Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області з 2013 року. Спадкова справа після смерті [PERSON] була заведена в 2011 року за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом 27.05.2010 року. 06.07.2012 року мною було видано на ім'я [PERSON] свідоцтво на грошові вклади. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу [PERSON]., а спадкоємиця [PERSON] звернулася з заявою про прийняття спадщини до Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області. Крім цього, договір купівлі-продажу жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами та земельні ділянки за [NUMBER], який розташований в [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON]. в реєстрі № 2436 від 08.10.2010 року був укладений 08 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], тому заповіт значення немає, оскільки [PERSON] розпорядився своїм майном за життя. Свідок [PERSON]. в судовому засіданні показав, що він працює приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області. Ним був посвідчений договір купівлі-продажу жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами та земельні ділянки за [NUMBER], який розташований в [ADDRESS] який укладений 08 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON]. Даний договір було укладено в присутності сторін [PERSON] та [PERSON] Про договори дарування належних [PERSON] на праві особистої приватної власності цілого житлового будинку з господарськими б спорудами та земельної ділянки площею 0,14 га. по [ADDRESS] на користь [PERSON] посвідчених 25 серпня 2004 року приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Гончар Т.М. мені не було відомо на момент посвідчення договору купівлі-продажу. Мною були перевірено відомості про майно. Документи, які були отримані з реєстру заборон відчуження нерухомого майна під час посвідчення договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2010 року відомостей про наявність заборон не містили. Мені не було відомо, про судові процеси між сторонами з приводу оскарження договору дарування та договорів купівлі продажу. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. [PERSON] особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 25 серпня 2004 року в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Іллінецького районного нотаріального округу Гончар Т.М. [PERSON] уклав договори дарування належних йому на праві особистої приватної власності цілого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,14 га по [ADDRESS] на користь рідної сестри своєї дружини позивача [PERSON], мешканки м. Ізмаїл, Одеської області. Будинок та земельна ділянка дійсно належали [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на будинок, виданого виконавчим комітетом Іллінецької міської ради 16 травня 1989 року, зареєстрованого в Тульчинському міжрайонному бюро технічної інвентаризації в цей же день в реєстровій книзі № 7 за реєстровим № 1428, та на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Іллінецькою міською радою Вінницької області 14 січня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 808. Вказані обставини, також підтверджуються рішенням апеляційного суду Вінницької області від 01.09.2014 року. Як вбачається, з матеріалів справи, 03.11.2009 року Гайсинським бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24336087 від 03.11.2009 року власником житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON]. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 12.01.2009 року власником земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] є [PERSON]. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 12.01.2009 року власником земельної ділянки площею 0,0474 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована по [ADDRESS] є [PERSON]. З грудня 2008 року [PERSON] оспорював вчинений правочин, а саме звертався до суду з позовом про розірвання договорів дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,14 га по [ADDRESS]. Так рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 04.09.2009 року вирішено розірвати договір дарування від 25 серпня 2004 року. Однак, рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04.11.2009 року рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 04.09.2009 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, а ухвалою Верховного Суду України від 18.01.2010 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 04.11.2009 року залишено без змін. В подальшому, а саме з травня 2010 року [PERSON] оспорював вчинений правочин, а саме звертався до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,14 га по [ADDRESS]. Так рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 09.09.2010 року, яким було договори дарування були визнані недійсними та скасовано їх державну реєстрацію. Однак вказане рішення суду не набрало законної сили, а ухвалою апеляційного суду Вінницької області від саме 23.12.2011 року залишено без змін, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 28.12.2012 року рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 09.09.2010 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від саме 23.12.2011 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому, справа перебуває в провадженні Липовецького районного суду Вінницької області, який 14.07.2014 року приймає рішення, згідно з яким договори дарування від 25.08.2004 були визнані недійсними та скасовано їх державну реєстрацію. Апеляційним судом Вінницької області рішенням від 01.09.2014 року скасовано рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11.07.2014 року та відмовлено у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування та скасування їх державної реєстрації. Вказане рішення набрало законної сили. Таким чином, договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Гончар Т.М. від 25 серпня 2004 року і зареєстровано в реєстрі за № 4556 за яким [PERSON] є власником нерухомого майна є чинним та дійсним. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що на підставі рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 09.09.2010 року, яким договори дарування були визнані недійсними та скасовано їх державну реєстрацію, яке в подальшому було скасоване, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,14 га по [ADDRESS] стало належати [PERSON] 08.10.2010 року Іллінецьким районним судом Вінницької області за заявою представника позивача [PERSON] скасовано заходи забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, а саме скасовано заборону відчуження чи знищення в будь-який спосіб житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,14 га по [ADDRESS]. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В цей же день, 08 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір купівлі - продажу ВРВ № 294759, ВРВ № 294762 жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами та земельні ділянки за [NUMBER], який розташований в [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON]. в реєстрі № 2436 від 08.10.2010 року та відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27642780 від 14.10.2010 року власником житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON]. Як вбачається із витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №28781840 від 08.10.2010 року, витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №28781867 від 08.10.2010 року, , витягу з Державного реєстру іпотек №28781855 від 08.10.2010 року за вказаними параметрами запиту інформація відсутня. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта [PERSON] за №62407172 від 30.06.2016 року власником житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] є [PERSON]. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 14.10.2010 року. Підстава договір купівлі - продажу ВРВ № 294759, ВРВ № 294762 посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON]. в реєстрі № 2436 від 08.10.2010 року. За даних обставин, суд вважає, що оскільки за життя [PERSON] відповідно до договорів дарування від 25 серпня 2004 року посвідчених в приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Гончар Т.М. подарував позивачу [PERSON] належні йому на праві особистої приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,14 га по [ADDRESS], тобто за життя використав своє право власності, тобто розпорядився своїм майном, атому не мав права 08 жовтня 2010 року укладати з [PERSON] договір купівлі - продажу ВРВ № 294759, ВРВ № 294762 жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами та земельні ділянки за [NUMBER], який розташований в [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON]. в реєстрі № 2436 від 08.10.2010 року, а тому останній підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першимстатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвстановлено, щокожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістомст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових в службових осіб. Відповідно дост.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». [PERSON] того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). ЄСПЛ нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія Навьера А. О..» та інші проти Бельгії»). Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, ЄСПЛ виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов'язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»). Умови компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є значущими для оцінки того, чи оскаржуваний захід зберігає необхідний справедливий баланс, та особливо для визначення того, чи покладає такий захід непропорційний тягар на особу (власника). У зв'язку із цим ЄСПЛ уже встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання, а відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою лише за винятком обставин (див. рішення у справах «Святі чоловічі монастирі проти Греції» та «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Відповідно до висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у в пунктах 40, 41, 42, 44 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року (остаточне02.03.2011 року), згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п.36, 2004-XI (витяги)). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» ( заява № 19009/04, п.50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06, п.47)... Втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (заява № 20082/02, п.56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (заява № 66746/01, п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (заява № 7205/02, пункти 6063); зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., рішення у справі «Беєлер проти Італії» (заява №33202/96, п.110) В п.3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року(справа про безоплатну приватизацію житла) зазначено, що «…право людини на житло є загальновизнаним. Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень… Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України(ч.2 ст.22, ч. ст.64 Основного Закону України)». Відповідно до п. 5 Постанови № 9 від 06.11.2009 р. Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (Надалі - Постанови Пленуму ВСУ) - відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочин) недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Цивільним законодавством передбачено недійсність оспорюваного цим позовом правочину відповідно до ч.5 ст.203, ч.1 ст.215, 216, 234 ЦК України. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ - відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ - відповідно до частини першої для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами пер-шою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін-шим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його мораль-ним засадам. Судом встановлено, що у зв'язку з визнанням договору дарування житлового будинку від 25 серпня 2004 року та договору дарування земельної ділянки від 25 серпня 2004 року, укладених між сторонами [PERSON], як дарувальником та обдаровуваним [PERSON] про дарування їй житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, площею 0,14 га по [ADDRESS] недійсними та скасування їх державної реєстрації рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 09.09.2010 року [PERSON]. став власником вказаного майна Однак суд враховує те обставину, що вказане рішення було скасовано апеляційним судом Вінницької області та договір дарування житлового будинку від 25 серпня 2004 року та договір дарування земельної ділянки від 25 серпня 2004 року, укладений між сторонами [PERSON], як дарувальником та обдаровуваним [PERSON] про дарування їй житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, площею 0,14 га по [ADDRESS] є чинним, а тому [PERSON] розпорядився своїм майном, і не мав в в подальшому не мав права на власний розсуд розпоряджатись вказаним майном, зокрема укладати договір купівлі-продажу 08.10.2010 року. Ця обставина свідчить про те, що договір купівлі-продажу від 08.10.2010 року суперечить ч.1 ст.319 ЦК України. З огляду на це суд вважає, що договір купівлі-продажу від 8 жовтня 2010 року житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 78,30 кв.м. та земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташовані по [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] в реєстрі за №2436 від 08.10.2010 року належить визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч.1 ст.388 цього Кодексу якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом встановлено, що у зв'язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу від 8 жовтня 2010 року житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 78,30 кв.м. та земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташовані по [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] в реєстрі за №2436 року [PERSON] вважається таким, що незаконно та без відповідної правової підстави заволодів вказаним майном. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п.п. 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року [NUMBER] «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до п.п. 24, 25, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року [NUMBER] «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Під час розгляду позову власника про витребування майна, переданого як вклад до статутного (складеного) капіталу господарського товариства, суд має враховувати, що отримання майна як вкладу до статутного (складеного) капіталу є відплатним придбанням, оскільки в результаті передання вкладу особа набуває права учасника господарського товариства. Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, враховуючи, що житловий будинок з господарськими б спорудами та земельної ділянки площею 0,14 га. по [ADDRESS] вибули з володіння [PERSON] , слід витребувати дане майно, що відповідає вимогам ст. 388 ЦК України про витребування майна у добросовісного набувача. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та осново-положних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм май-ном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як роз'яснив Європейський суд з прав людини в справі «Федоренко проти України», втручання має підтримувати «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 в цілому, включаючи другий пункт. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ст. 368 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, є підстави для задоволення позовних [PERSON] про визнання за нею права власності на жилий будинок з приналежними господарськими спорудами та земельну ділянку площею 0,1474 га, що розташовані по [ADDRESS] Під час розгляду справи судом відповідачами та їх представником подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності і про відмову у зв'язку з цим у задоволенні позову на підставі ст. ст.256, 257 ЦК України. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Обгрунтовуючи вимоги пропущення позивачем [PERSON] трирічного строку позовної давності, представник відповідача [PERSON] зазначає, що договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] було укладено в жовтні 2010 року. Представник позивача [PERSON] був ознайомлений з договором купівлі-продажу від 08.10.2010 року ще у 2011 року у справі №22-3077. У заяві до апеляційного суду Вінницької області одержаної ним за вхідним №8610 від 17.11.2011 року від депутата Іллінецької міської ради [PERSON], де вона говорить про те, що будинок був проданий [PERSON]. Відомості про продаж будинку також містяться в заяві поданою [PERSON] до апеляційного суду Вінницької області, яка була одержана ним за вхідним №7497 від 10.10.2011 року. В цій заяві [PERSON] говорить, що [PERSON] змушений був продати будинок номер [ADDRESS] під впливом важкої хвороби, тому що потрібні кошти на лікування. Голова Іллінецької міської ради Вінницької області також надіслав лист до апеляційного суду Вінницької області за вхідним №8217 від 04.11.2011 року в якому також сказав, що [PERSON] продав будинок, тому що кошти потрібні були на операцію. В пункті 11 Постанови Пленуму від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» Верховний Суд України роз'яснив, що встановивши пропущення строку для звернення в суд з позовом без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Разом із тим суд вважає, що сама по собі обставина про продаж [PERSON] жилого будинку, описана в листах, не є підставою для висновку про пропуск строку позовної давності та необхідність застосування положень ст. 267 ЦК України з огляду на слідуюче. Дійсно вт. 2 цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про договорів дарування житлового будинку від 25 серпня 2004 року та договору дарування земельної ділянки від 25 серпня 2004 року, укладених між сторонами [PERSON], як дарувальником та обдаровуваним [PERSON] про дарування їй житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, площею 0,14 га по [ADDRESS] недійсними та скасування їх державної реєстрації на а.с. 115 міститься заява [PERSON] про уточнення позовних вимог, додатком до якої є витяг з Державного реєстру правочинів №9096564 від 08.10.2010 року в якому міститься інформація про договір купівлі-продажу від 08.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON]. в реєстрі № 2436 від 08.10.2010 року. Однак, як вбачається з позовної заяви [PERSON] просить поновити строк позовної давності як пропущений із поважних причин, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Про існування про наявність заповіту на ім'я [PERSON] та договору купівлі продажу на ім'я [PERSON] позивачу [PERSON] стало відомо через представника в ході судових засідань Липовецького районного суду Вінницької області з заяви про уточнення позовних вимог від 23 квітня 2014 року. Крім цього, суд вважає, що строк позовної давності слід рахувати з часу набрання законної сили рішенням апеляційного суду Вінницької області від 01 вересня 2014 року, згідно якого договори дарування житлового будинку, земельної ділянки на користь [PERSON] є чинними, оскільки з цього моменту [PERSON] отримала можливість звернутися до суду за захистом своїх прав Тому суд приходить до висновку, що позивачем строк позовної давності не пропущено. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів слід стягнути судові витрати. На підставі ст.ст. 16, 203, 204, 210, 215, 216, 346 ЦК України, Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",

Outcome: approved