Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про захист прав споживачів. В обґрунтування заявлених вимог зазначив що 19 квітня 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 833 на придбання позивачем автомобіля марки TOYOTA RAV 4 New. Сторони погодили ціну автомобіля в розмірі 635697 грн., його комплектацію що підтверджується договором. При підписанні договору представник відповідача [PERSON] запевнила позивача, що він підписує договір лізингу автомобіля і після внесення суми першочергового внеску та підписання договору позивач отримає свій автомобіль. В той же день позивач оплатив перший внесок в розмірі 44498,79 грн., що підтверджується квитанцією від 19.04.2017 року, та комісію за переказ готівки в розмірі 533,99 грн., що також підтверджується квитанцією від 19.04.2017 року. Після того, як позивач звернувся до відповідача з вимогою передати йому автомобіль, останній відмовився це зробити, посилаючись на те, автомобіля на теперішній час немає в наявності. 19 травня 2017 року позивач направив на імя відповідача заяву в який зазначив, що просить повернути раніше сплачені кошти в розмірі 44498,79 грн. Відповідач відмовився повертати гроші, але позивачеві було запропоновано замість цього автомобіля придбати інший автомобіль меншої вартості, а сума, яка ним була сплачена раніше буде зарахована в рахунок оплати за новий автомобіль, в іншому випадку він взагалі не зможе отримати сплачену раніше суму. 23 травня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено інший договір фінансового лізингу №2183 на придбання автомобіля ЗАЗ Forza Lux, який за змістом є аналогічним договору фінансового лізингу № 833 від 19 квітня 2017 року. Після чого позивач сплатив ще 23000 грн., вже за новий автомобіль, що підтверджується квитанцією від 23.05.2017 року. Після сплати представник відповідача запропонував зачекати приблизно місяць, після чого позивач отримає свій новий автомобіль і що сума, яку він сплатив раніше вже зарахована в рахунок оплати за цей автомобіль, а попередній договір від 19 квітня 2017 року анульовано, але документального підтвердження цьому не надав, посилаючись на те, що для оформлення всіх формальностей знадобіться деякий час. Таке підтвердження позивач отримає в день отримання нового автомобіля. Загалом позивач сплатив відповідачу 44498,79 + 23000 = 67498,79 грн. Своєчасно автомобіль за договором фінансового лізингу № 2183 від 23.05.20 року позивачеві так і не було передано. На всі дзвінки представники відповіла відповідали, що для отримання автомобіля необхідно ще сплатити 50 відсотків вартості автомобіля, а в подальшому відповідач взагалі припинив відповідати за дзвінки позивача, зв'язок з ним втрачено. Позивач вважає, що відповідач веде не чесну підприємницьку діяльність, вводить в оману покупців. Під час укладення договору представники відповідача надали неправдиву інформацію, чим вводять в оману покупців. Відповідач запевнив позивача, що автомобіль, який він йому пропонує знаходиться у його власності, а виявилось, що фактично цього автомобіля у відповідача немає, крім цього запевнили, що позивач підписує договір лізингу, і перший платіж є відшкодуванням 20% вартості автомобіля, а фактично ці кошти є платою за організацій оформлення договору. Все це дає позивачу право звернутися до суду з позовом про захист прав споживачів та вимагати визнання договору недійсним через вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики, а саме введення позивача в оману, як споживача. Позивач та представник позивача надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити. Відповідач - ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» до судового засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом надіслання судової повістки рекомендованим листом, про що в матеріалах є підтвердження. Причини неявки суду не повідомив, не подав відзив. Відповідно до статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, відповідно до статей 280 та 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги позовом підлягають задоволенню з наступних підстав. 19.04.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 833, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе обовязок придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування майно (транспортний засіб) на строк та на умовах передбачених цим договором, а лізингоодержувач (позивач) зобовязався прийняти предмет лізингу і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням. У встановлений термін і в повному обсязі сплатити лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.9-16). На виконання договору, позивач 19.04. 2017 року сплатив 444498,79 грн. Комісію за організацію по договору фінансового лізингу згідно договору № 833 від 19.04.2017р. (а.с.8). Як вбачається з матеріалів справи, договір, окрім сплати позивачем вказаного платежу, не виконувався і його сторонами не вчинялося жодних дій щодо його виконання, зокрема подальша оплата позивачем не проводилася, транспортний засіб, що був предметом договору, лізингоодержувачу не передавався. 23.05.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 2183, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе обовязок придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування майно (транспортний засіб) на строк та на умовах передбачених цим договором, а лізингоодержувач (позивач) зобовязався прийняти предмет лізингу і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням. У встановлений термін і в повному обсязі сплатити лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.17-24). На виконання договору, позивач 23.05 2017 року сплатив 23000 грн. Комісію за організацію по договору фінансового лізингу згідно договору № 2183 від 23.05.2017р. (а.с.8). Як вбачається з матеріалів справи, цей договір також, окрім сплати позивачем вказаного платежу, не виконувався і його сторонами не вчинялося жодних дій щодо його виконання, зокрема подальша оплата позивачем не проводилася, транспортний засіб, що був предметом договору, лізингоодержувачу не передавався. В обох договорах у розділі «визначення термінів» зазначено, що комісія за організацію Договору першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що повязані з укладанням договору, в тому числі витрати, що повязані з пошуком предмету лізингу лізингоодержувачу. Вартість предмету лізингу погоджена сторонами вартість (ціна) предмету лізингу, яка відображає його справедливу та звичайну вартість на момент укладання договору. Відповідно до вимог частин першої, другої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою\~статті 1 Закону України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою\~статті 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України. Стаття 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів"\~, містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій\~статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти\~\~\~\~\~\~\~\~ 24); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (пункт 7). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта\~статті 18 цього Закону). Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Проаналізувавши зміст договорів, суд встановив, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу пункт 12.1 договорів). Відповідно до частини другої\~статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~\~істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля. Відповідно договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобов'язаннями відповідає продавець. Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (статті 808 ЦК України). Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то умови договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо, суперечить положенням\~статті 808 ЦК України. Права лізингоодержувача достроково погасити лізингові платежі обмежене пунктом 10.12 договорів, де зазначено, що достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. Дослідивши умови договорів фінансового лізингу, суд дійшов висновку про те, що оспорювані договори містять несправедливі умови, визначені частиною третьою\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). Відповідно до частини другої\~статті 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України. Згідно\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону\~про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Суд при вирішенні справи враховує правову позицію, викладену Верховним Судом України у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 08 червня 2016 року у справі 6-330цс16; від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020цс15 і у справі № 6-65цс16; від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 щодо застосування вищенаведених норм права. Оскільки, договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору, то такий договір підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а також про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої ним комісії за організацію договору. Крім того, оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню судовий збір за дві вимоги нематеріального характеру та за одну вимогу матеріального характеру в загальному розмірі 2114,40 гривень. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved