Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області про встановлення факту прийняття спадщини, факту належності спадкового майна спадкодавцеві та визнання права на спадкове майно в порядку спадкування за законом, мотивуючи його тим, що [INFO] померла її баба по лінії батька, [PERSON] , останнім місцем проживання якої було с.Іващенки Хорольського району Полтавської області. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно та майнові права, зокрема право на земельну частку (пай), що знаходиться на території Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області, яке належало їй відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серія ПЛ № 0323198, який втрачено. Позивач, [PERSON] , являється онукою [PERSON] , померлої [INFO] , по лінії батька, та має намір отримати спадщину після смерті баби [PERSON] . В судове засідання позивач не з"явився, але в позовній заяві прохав суд провести розгляд справи за його відсутності. В судове засідання представник відповідача Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області не з"явився, але подали заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2ст. 247 ЦПК України. Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З метою документального оформлення спадщини після смерті баби [PERSON] , позивач звернулася до приватного нотаріуса Хорольського нотаріального округу Горбань В.В. який роз`яснив, як особі, що бажає спадкувати після своєї баби [PERSON] , яка померла [INFO] , останнім місцем проживання якої було с.Іващенки Хорольського району Полтавської області, на час відкриття спадщини проживала одина. Статтею 549 ЦК Укзаїни від 18.07.1963 року, який діяв на момент смерті [PERSON] , визначались дії, що свідчать про прийняття спадщини: 1) якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном; 2) якщо спадкоємець подав у державну нотаріальну контору по місцю відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.2 ст. 549 ЦК Укзаїни від 18.07.1963 року вищевказані дії мали бути здійснені спадкоємцем протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На час відкриття спадщини я разом із спадкодавцем не проживала. Якщо заява про прийняття спадщини спадкоємцем, який бажає спадкувати, не була вчасно подана, то за позовом спадкоємця, який не подав у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини з поважної причини, позивач має змогу у судовому порядку враховуючи положення ст. 549 ЦК України в редакції від 18.07.1963 року, надавщи суду всі необхідні та достатні докази встановити додатковий строк для прийняття спадщини або факт вступу у спадщину. Крім того у зв`язку з розбіжністю у правовстановлюючому документі на спадкове майно, а саме: « [PERSON] » замість « [PERSON] », позивач звернулася до суду для встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Так як відносини між батьками в сім`ї були дуже складними позивач постійно проживала зі своєю бабою [PERSON] в с.Іващенки Хорольського району Полтавської області, була присутня на похованні своєї баби, [PERSON] , після похорон забрала з будинку всі цінні речі та документи. [PERSON] належала земельна частка(пай) у землях КСП «Перемога» на території Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області, однак Сертифікат на земельну частку(пай) втрачено, окрім того під час видачі сертифікатів було допущено помилку в написанні прізвища, було прописано « [PERSON] », а треба було « [PERSON] » Відповідно до ст. 68 ЗУ «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання право встановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві. Право на земельну частку (пай) підтверджується - сертифікатом на право на земельну частку (пай), правовстановлюючі документи мають бути належним чином зареєстровані Хорольською райдержадміністрацією, відділом земельних ресурсів, відділом Держкомземагетства (на даний час - відділ Держгеокадастру). У випадку, якщо спадкоємець не має можливості надати належним чином оформлений правовстановлюючий документ, що пройшов державну реєстрацію, на спадкове майно, за спадкоємцем зберігається право звернутись до суду і в судовому порядку, за умови надання суду усіх достатніх та необхідних доказів, вирішувати питання про визнання за ним права власності на спадкову земельну частку (пай) в порядку спадкування. Викладені обставини підтверджуються наступними письмовими доказами: - Копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; - Копією довідки Клепачівської сільської ради № 02-32/730 від 09.05.2020 р.; - Копією довідки Клепачівської сільської ради № 02-32/723 від 18.05.2020 р ; - Копією довідки Клепачівської сільської ради № 02-32/724 від 18.05.2020 р ; - Копією паспорта та РНОКПП [PERSON] ; - Копією свідоцтва про народження [PERSON] ; - Копією витягу з ДРАЦСГ про державну реєстрацію народження [PERSON] ; - Копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; - Копією довідки СВК «Перемога»; - Копією листа по господарської книги - Листом приватного нотаріуса; - Копією інформації відділу у Хорольському району ГУДГК у Полтавській області; - Заявами свідків з їхніми копіями паспортів та ІПН; -Копією оголошення в ЗМІ. Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осібю право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спобіг, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інетерсу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для повновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Таким чином, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав/інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться повновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально- правових способів захисту цивільно права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved