Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

В серпні 2020 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вони є власниками житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 27 грудня 2006 року. В будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які там не проживають з 2008 року. Позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області від 07.08.2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. В судове засідання від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, підтримав позовні вимоги, не заперечував проти заочного розгляду справи. В судове засідання від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, підтримала позовні вимоги, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі у засідання не з`явились повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, оскільки за місцем реєстрації вони не мешкають, відзив на позовну заяву не надали. [PERSON] та [PERSON] надали суду спільну заяву з проханням задовольнити позовні вимоги. Від третьої особи надійшов висновок, згідно якого огран опіки та піклування заперечує та вважає недоцільним позбавлення дитини права користування житлом. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступного. [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 27.12.2006 року, витягом з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14581181 від 17.05.2007 року (а.с. 5,6). Згідно довідки Одрадокам`янської сільської ради №923 від 10.06.2020 року [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані в будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] , але не мешкають у будинку з 2008 року (а.с. 13). Факт непроживання відповідачів з 2008 року за адресою: [ADDRESS] підтверджується письмовими зявами сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14, 16). Відповідно до ст.ст. 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, вправі розпоряджатися ними, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Отже, за порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391,405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.ст.405 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016р. по справі 6-709ЦС16. Згідно ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно Постанови Верховного Суду у справі № 755/16152/16-ц від 09.09.2020 року, аналіз ст.71 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більш як шість місяців та відсутність поважних причин для такого непроживання. Отже, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад установлені ст.71 ЖК строки у жилому приміщенні, а на відповідача - довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Враховуючи визнання відповідачами позовних вимог та прохання їх задовольнити, суд доходить висновку про те що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст.ст. 3 та 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (в редакції закону від 10.12.2015р, що набрав чинності з 29.12.2015р) реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснює орган реєстрації (виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради). Згідно ч.1 ст.7 вказаного Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі, зокрема, заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть тощо. Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. Враховуючи, що дитина має інше постійне мешкання, вона не є членом сім`ї власника будинку, суд не бере до уваги висновок третьої особи щодо спору, та приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги. Таким чином, враховуючи викладені обставини справи та вимоги закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] права користування житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] є законними та обґрунтованими у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню. Підстави для відмови в задоволенні позову відсутні.

Outcome: approved