Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом, який в подальшому був уточнений та з урахуванням останніх уточнень просила: Визнати садовий будинок загальною площею: 57,7 кв.м., розташований на території [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право приватної власності на Ѕ частину садового будинку загальною площею 57,7 кв.м., розташований на території Любопільської сільської ради Лиманського (Комінтернівського ) району Одеської області, СМ «Южне», СТ «Портовик» вул. Виноградна, ділянка №1946 Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] : Ѕ частину сплаченого судового збору у сумі 917,36 грн.; Ѕ частину витрат за сплату послуг за виготовлення звіту про оцінку ринкової вартості майна в сумі 1250,00 грн.; Ѕ частину витрат за сплату послуг з виготовлення звіту про технічний стан будови в сумі 1250,00 грн. У обґрунтування позову зазначила, що у період з 22.08.1990 року по 21.05.1998 року, вона з відповідачем перебувала у шлюбі, однак після розлучення все одно вели спільне господарство та проживали однією сім`єю. В подальшому 19.09.2001 року вони повторно уклали шлюб та перебували у ньому до 07.02.2018 року. За період шлюбу відповідачу було виділено садову ділянку для будівництва садового будинку та право власності на неї було оформлено 15.05.2017 року за відповідачем. Також за час сумісного проживання, вони побудували на зазначеній земельній ділянці будинок, який з вини відповідача оформлено не було, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні позивач та його представник уточнений позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Сторонами не заперечувався той факт, що вони 22.08.1990 року по 21.05.1998 року перебували у зареєстровану шлюбі та у період з 21.05.1998 року по 19.09.2001 року проживали, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, у зв`язку з чим судом цей факт визнається встановленим та таким, що доказуванню не підлягає. Судовим розглядом встановлено, що сторони у період з 19.09.2001 року по 07.02.2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Южного міського суду Одеської області у справі №519/920/17. Згідно виписки із протоколу загальних зорів садового товариства адміністрації та профкому ДП «МТП «Южний» від 05.04.1989 року, [PERSON] виділена садова ділянка № [NUMBER] Відповідно до витягу з рішення Любопільської сільської ради №58 від 16.12.1999 року, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку. Довідкою ГО «СТ «Портовик», підтверджується, що [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,06 га по [ADDRESS] , на якій розташований будинок 1991 року забудови, зазначене також підтверджується копією технічного паспорту на садовий будинок. Відповідно до вимог ч.3 ст.368ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що спірний будинок, був побудований та набутий сторонами за час шлюбу, та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, а отже виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні за позивачем повинно бути визнано право власності на 1/2 його частини. Частиною 2 ст.372ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися „обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола обєктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007№11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, із урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та задоволення позову, з відповідача, на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи 917,36 грн. та 2500 грн, як Ѕ частина витрат за сплату послуг оцінки майна, які були підтверджені позивачем документально та в межах заявлених позовних вимог.

Outcome: approved