Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

[PERSON] (надалі - "Позивач1"), [PERSON] (надалі «Позивач2») звернулися до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням а саме: двокімнатною квариторю №1 в будинку №6, що розташована по вул. О. Кошовогоу м. Івано-Франківську. Позов мотивовано тим, що двокімнатна квартира [ADDRESS] належить Позивачам на праві спільної часткової власності з визначеною часткою 1/2 кожного. У даній квартирі зареєстровано місце проживання наступних осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сім»ї від 01.10.2014 року та будинковою книгою. Відповідач, [PERSON], у вищевказаній квартирі з червня 2012 року не проживає і про своє місцезнаходження та проживання не повідомляє, не бере участі в утриманні двокімнатної квартири [ADDRESS], його місце перебування невідоме. Позивачі і надалі змушені самостійно оплачувати комунальні послуги за житло. Позивачами подано заяву про розгляд справи без їх участі, в якій вони не заперечили проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], до суду повторно не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, шляхом поміщення повідомлення в засобах масової інформації. Письмового відношення Відповідача до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяви Позивачів, в яких вони не заперечували проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Позивачам належить двокімнатна квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності з визначеною часткою 1/2 кожного, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 30.12.1993 року. (а.с.10). У даній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сім»ї від 01.10.2014 року та будинковою книгою. ( а.с.12-16.) Як вбачається з копії будинкової книги, копія якої міститься в матеріалах справи ( а.с. 12-15) на даній житловій площі зареєстровані: [PERSON], [PERSON] ( Позивачі). Підставою заявлених позовних вимог Позивачами зазначено те, що Відповідач [PERSON] у вищевказаній квартирі з червня 2012 року не проживає і про своє місцезнаходження та проживання не повідомляє, не бере участі в утриманні двокімнатної квартири [ADDRESS], його місце перебування невідоме, Позивачі змушені самостійно оплачувати комунальні послуги за Відповідача. Враховуючи вищевикладене, [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з даним цивільним позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в квартирі [ADDRESS]. Згідно із\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить Позивачам на праві спільної часткової власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2\~ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З позовної заяви Позивачів випливає, що [PERSON] не проживає в [INFO] понад один рік. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Отже, право на користування житлом було набуто Відповідачем, а після остаточного виїзду з даної квартири та встановлення факту не проживання більше року по місцю реєстрації, Відповідач втратив таке право на користування житлом. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що Відповідач не проживає в [INFO] понад рік, не несе витрати по утриманню житла, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст.317,391,405 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved