Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

В липні 2018 року позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить, з урахуванням уточнень від 25.09.2018 року, визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він являється власником цього житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Даний будинок розділений на три житлові квартири: № 1, № 2, № 3. В квартирі № 3 його будинку з 19.10.2010 року зареєстрований його племінник [PERSON], однак з червня 2016 року він забрав свої речі та переїхав проживати в інше місце. В даний час він вимушений сплачувати надмірні комунальні послуги за житло, чим порушуються його права та інтереси. Крім того, позивач позбавлений можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги, що ставить його в скрутне матеріальне становище. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглядати у його відсутності, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, тому суд вважає за необхідне провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до наявної у справі копії договору дарування частки житлового будинку від 12.07.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-667, [PERSON] являється власником 11/20 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що розташований в [ADDRESS]. Відповідно до наявної у справі копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.01.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-11, [PERSON] являється власником 29/100 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що розташований в [ADDRESS]. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору дарування від 03.07.1981 року, [PERSON] являється власником 4/25 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS]. Згідно довідки про місце проживання та склад сім`ї від 29.05.2018 року № 619, виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою з 19.10.2010 року зареєстрований відповідач, який являяється його племінником - [PERSON], [INFO]. В період з 2016 року [PERSON], [INFO] фактично не проживає за адресою реєстрації в буд. [ADDRESS], про що свідчать наявний в матеріалах справи акт № 69 від 20.06.2018 року, що виданий Комунальним підприємством БМР "ЖЕК № 6". Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного, при доведеності не проживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачу чиняться будь-які перешкоди у проживанні в спірному будинку, а також відсутні дані про наявність будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач не надав доказів поважності причин відсутності у житловому приміщенні понад встановлений строк, тому вимоги позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved