Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рогатинського районного суду із позовом до [PERSON], третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - служби в справах дітей з питань опіки, піклування та усиновлення Рогатинської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. У позовній заяві зазначено, що позивачка з 20.08.2010 року по 02.04.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі. Від спільного проживання у шлюбі в них [INFO] народилася дочка [PERSON]. Дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні і вихованні. Відповідач по справі в січні 2011 року залишив сім'ю і з цього часу з дитиною не спілкується, не надає допомоги на її утримання, не виховує дочку. Відповідач не піклується про дочку, не спілкується з нею, не надає коштів на утримання. Така поведінка [PERSON] підтверджує, що він збайдужів до дитини. Просила позов задовольнити повністю. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю із підстав, наведених у позовній заяві. Крім того, пояснила, що [PERSON] проживає окремо від малолітньої дочки, не цікавиться нею, не займається вихованням, тим самим ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. [PERSON] провідував дитину в липні 2011 року. Дитина фактично не знає батька. Просила позов задовольнити. Представник служби в справах дітей з питань опіки, піклування, усиновлення Рогатинської районної державної адміністрації, Базилевич І.Я. вважає за доцільне та в інтересах дитини позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки. Просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, хоча про день, час і місце судового засідання був повідомлений належний чином та у встановленому законом порядку. Небажання відповідача надавати докази для обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Відповідно до вимог, встановлених ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши доводи позивачки, представника служби в справах дітей, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим 19 жовтня 2010 року виконавчим комітетом Конюшківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області (а.с.4). Шлюб між [PERSON] і [PERSON]. розірвано у встановленому законом порядку, що підтверджується рішенням Рогатинського районного суду від 02.04.2013 року (а.с.7). Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Рогатинської районної державної адміністрації №1 від 30.01.2015 року визнано за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON],[INFO], жителя с.Васючин Рогатинського району відносно малолітньої [PERSON],[INFO] (а.с.8). Ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов'язків підтверджується довідкою, виданою Конюшківським дошкільним навчальним закладом «Малятко», актами обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї (а.с.6,9). [PERSON] проживає в с.Конюшки Рогатинського району Івано-Франківської області разом з батьками та малолітньою дочкою, за місцем проживання характеризується позитивно, що підтверджується довідкою №106 від 18.02.2015 року, характеристикою від 02.12.2014 року, виданими виконавчи комітетом Конюшківської сільської ради (а.с.5,10). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. N 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий За ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 дано роз'яснення, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які дані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім способом дії на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. За наведених вище в рішенні обставин і доказів суд приходить до висновку, що відповідач, як батько, ухиляється від виконання свого обов'язку по вихованню дочки, морально її не підтримує, з дочкою не спілкується, не проявляє щодо неї батьківської турботи. Не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. [PERSON] з 2011 року не спілкується з дочкою, що є необхідним для її нормального самоусвідомлення; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, хоч має таку можливість. [PERSON] свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками через що його слід позбавити батьківських прав. Судом встановлено, що позбавлення [PERSON] батьківських прав не буде суперечити інтересам дочки, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved