Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

В січні 2017 року [PERSON] (далі Позивач) звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог фізична особа підприємець [PERSON] з позовом про визнання права власності на транспортний засіб, як добросовісного набувача та зняття арешту з майна. Позовні вимог Позивача обґрунтовані тим, що в березні 2016 року ним, [PERSON], був придбаний за договором купівлі-продажу у [PERSON] (далі Відповідач) транспортний засіб, автомобіль VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER]. Надалі Позивач в установленому законом порядку зареєстрував своє право власності на транспортний засіб, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № СТХ 920902. В подальшому, як зазначає Позивач, йому стало відомо, що до Херсонського міського суду Херсонської області із позовом звернулась Фізична особа підприємець [PERSON] (далі Третя особа), до [PERSON] з позовом про визнання недійсним договору-купівлі продажу, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, передання транспортного засобу до відділу виконавчої служби. Позов було прийнято до провадження суду та ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Ус О.В. від 13 квітня 2016 року у справі № 766/425/16-ц було відкрито провадження за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] У своєму позові ФОП [PERSON] до [PERSON] просила звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: автомобіль VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER], який вже на той час належав [PERSON] Станом на момент винесення рішення вказана вище справа в звязку із закінченням повноважень у судді Ус О.В. була передана судді Майдан С.І., яка ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04 вересня 2017 року по справі № 766/425/16-ц, призначила підготовче засідання на 31 травня 2018 року. В звязку з чим, із врахуванням наведеного, [PERSON] має усі підстави побоюватись, що він може бути позбавлений права власності на автомобіль, який набув із підстав, передбачених законом, тобто шляхом укладання правочину та повної оплати вартості транспортного засобу. Саме тому в своєму позові просить суд визнати за ним право власності на автомобіль та зняти з нього арешт. Позивач в судове засідання надав заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Присутній в судовому засіданні представник Відповідача заявлені позовні вимоги повністю визнав та просив задовольнити позов [PERSON] в повному обсязі та розглянути справу з урахуванням змін в ЦПК України, які набрали чинності 15.12.2017 року зі стадії розгляду, на якій залишилися до набрання чинності зазначеними змінами. Представник третьої особи, який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції просив в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених в письмових запереченнях долучених до матеріалів справи та розглянути справу з урахуванням змін в ЦПК України, які набрали чинності 15.12.2017 року зі стадії розгляду, на якій залишилися до набрання чинності зазначеними змінами. Відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності редакцією ЦПК, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності редакцією ЦПК. Суд, дослідивши заявлені позовні вимоги та обґрунтування сторін по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне : Право власності на автомобіль Позивач набув на підставах, визначених у ст. 328 ЦК України, тобто шляхом укладання правочину із колишнім власником автомобіля. Те, що [PERSON] була законним власником транспортного засобу VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] підтверджується як матеріалами справи, так і поясненнями сторін по справі. А отже, [PERSON], маючи право власності на автомобіль, мала можливість та всі підстави для розпорядження та відчуження авто на користь Позивача. Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124). Положення Основного закону України переконують у тому, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий розгляд його справи безстороннім судом (стаття 8 Закону № 2453-VI). Одночасно, згідно до ст. 325 ЦК України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. За статтею 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Вимогами пункту 3 ч. 1 статті 208 ЦК України передбачена необхідність вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передачі відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації. Відповідно до положень ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно з положеннями ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», державній реєстрації та обліку підлягають призначені до експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування автомобілі та інші засоби транспорту. Власники транспортних засобів зобов'язані зареєструвати їх протягом десяти днів після придбання, одержання або виникнення підстав, що потребують внесення змін у реєстраційні документи, в органах внутрішніх справ України. Письмова форма договору купівлі - продажу транспортного засобу передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1338 (з наступними змінами), якою затверджені Правила державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, згідно з п. 2 яких, вони є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб. Відповідно до п. 4 зазначених Правил, перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАЇ. Згідно з п. 44 цих Правил зняття з обліку транспортних засобів здійснюється після їх огляду в підрозділі ДАЇ на підставі заяви власника з поданням документа, що посвідчує його особу. Відповідно до п. 8 зазначених Правил, правомірність придбання транспортного засобу підтверджується довідкою - рахунком, виданою за формою згідно з Додатком №1 до цих Правил; договором та іншими, посвідченими в установленому законом порядку документів, що встановлюють право власності на автомобіль. Бланки довідок - рахунків є бланками суворого обліку і виготовляються в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 283. З аналізу наведених норм права вбачається, що договір купівлі-продажу транспортного засобу є укладеним з моменту його державної реєстрації. З огляду на викладене, судом встановлено, що Позивачем та Відповідачем виконано усі вимоги, передбачені законом, вчиняючи державну реєстрацію права власності на оспорюваний автомобіль, а отже набуття права власності на авто відбулося в порядку, передбаченому законом. Згідно абзаців першого та другого пункту 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року № 5 (далі Постанова № 5), у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, повязані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей15,16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно абзацу першого пункту другого Постанови № 5, позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Пунктом 13 Постанови № 5 розяснено, що при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно зясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог. Відповідно дост.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно дост.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Також суд звертає увагу на те що третя особа Фізична особа [PERSON] не набула права для здійснення звернення стягнення саме на автомобіль VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER]. Оскільки відповідно до наданих документів, арешт на майно ФОП [PERSON] (померлий 27.02.2015 року), що приходиться рідним батьком [PERSON] був накладений не на підставі договору поставки Д-52 від 17.09.2013 року та договору поставки Д-86 від 01.04.2014 року відповідно до пояснень Відповідача договори поставки Д-52 та Д-86 з таким датами не укладались. До матеріалів справи надано копії договір Д-52 від 01 лютого 2013 року, а не від 17.09.2013 року та копію договору Д-86 від 13.01.2014 року, а не від 01.04.2014 року, як зазначено в витязі про державну реєстрацію обтяжень. Зі сторони третьої особи будь-яких документів, який би спростовують даний факт не надано. В звязку з невідповідністю в датах, які зазначені в договорах поставки там, тим датам, що вказані в витязі про реєстрацію права обтяжень на рухоме майно від 25.03.2016 року суд критично ставиться до позиції третьої особи щодо набуття права вимоги на оспорюваний транспортний засіб. Також суд дослідивши договори поставки Д-86 від 13.01.2014 року та Д-52 від 01.02.2013 року, які є ідентичними, звертає увагу сторін на пункт 8.9.Договорів в якому зазначено, що «Сторони усвідомлюють, що відвантажений Покупцеві товар є предметом обтяження в розумінні ст.7 З.У. «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». У разі виникнення заборгованості Постачальник має право зареєструвати в державному реєстрі обтяжень рухомого майна та на переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. З наведеного вбачається, що відповідно до вище зазначених договорів предметом обтяження є саме товар, який був поставлений за цими договорами поставки. І на виконання вимог договір поставки обтяження повинно було бути накладено на рухоме майно, що було предметом договорів поставки, а не на все не рухоме майно, як про це зазначає третя особа. Крім того на момент винесення рішення по справі суд враховую, що у третьої особи без самостійних вимог ФОП [PERSON] відсутнє право на звернення стягнення відносно оспорюваного автомобіля так, як відсутні підтверджуючі документи чи судове рішення яке би вступило в законну силу, відносно якого третя особа набула б таке право. Вважає вимоги ФОП [PERSON] відносно автомобіля VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER], не обґрунтованою та не підтвердженою належними доказами . Враховуючи визнання позовних вимог Відповідачем та відсутність право на звернення стягнення щодо оспорюваного автомобіля суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved