Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Виклад позиції заявника. [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, 13 листопада 1991 року і по теперішній час. В обґрунтування своєї заяви вказала, що вона народилася в смт Чапаєве Кегичівського району Харківської області 12 грудня 1966 року. 19 серпня 1989 року вона уклала шлюб з [PERSON] і мешкала декілька місяців з ним в с. Знаменка Колпнянського району Орловської області. В січні 1990 року повернулася до смт. Чапаєве Кегичівського району Харківської області, де проживала разом з матір`ю в багатоквартирному будинку по [ADDRESS] . 30 січня 1992 року знялась з реєстрації в зв`язку з переїздом на інше місце проживання, а саме до м. Кривий Ріг, де мешкала з співмешканцем до липня 1993 року. 05 липня 1993 року [PERSON] повернулася додому і зареєструвалася в будинку матері по [ADDRESS] і мешкає там до теперішнього часу. Паспорт радянського зразка, який був виданий 24 травня 1984 року Кегичівським РВВС в Харківській області заявник втратила приблизно в 2008 році та своєчасно не оформила паспорт громадянина України, так як були відсутні кошти для цього. Разом з паспортом було втрачено і свідоцтво про народження. 28 серпня 2020 року заявник звернулася до Кегичівського РС ГУДМС України в Харківській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України замість втраченого та проведення процедури встановлення особи, так як були відсутні будь-які документи з фотокартками. За результатами розгляду її особа встановлена, але у оформленні паспорта громадянина України було відмовлено в зв`язку з не встановленням належності до громадянства будь-якої держави. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 11 листопада 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження, призначено судове засідання на 07 грудня 2020 року. У судове засідання учасники судового розгляду не з`явились, про місце дату та час повідомлені у встановленому законом порядку, натомість надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, окрім того: заявник - про підтримання заявлених вимог та відмову від клопотання про виклик свідків, судові витрати просить залишити за нею; заінтересована особа - клопотань та заперечень не має. Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За змістом ч.1 ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Як передбачено 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. З домової книги вбачається, що [PERSON] була зареєстрована в смт Чапаєве Кегичівського району Харківської області вул. Жовтнева, звідки знята з реєстрації 31 січня 1992 року (копія, а.с.9-10). Відповідно до довідки Слобожанської селищної ради Кегичівського району Харківської області від 01 жовтня 2020 року №02-29/1634 [PERSON] проживала та була зареєстрована станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року та по теперішній час на території Слобожанської селищної ради (бувшої Чапаєвської селищної ради) (копія. а.с.5). Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи №137 від 10 серпня 2020 року за відомостями Слобожанської селищної ради Кегичівського району Харківської області [PERSON] народилася [INFO] в смт Чапаєве Кегичівського району Харківської області, громадянство України, зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 05 липня 1993 року по теперішній час (копія, а.с. 4). З довідки №634-14 від 04 листопада 2020 року Кегичівського районного сектору ГУДМС в Харківській області вбачається, що паспорт громадянина України [NUMBER] , дата видачі 24 травня 1984 року, виданий Кегичівським РВВС в Харківській області у [PERSON] вилучено (копія, а.с.6). [PERSON] відмовлено в оформлені паспорта, так як проведеною перевіркою встановлена її особа, але не встановлена належність до громадянства будь-якої держави (копія, а.с.7-8). Відповідно до ст.15 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку, визначеним цивільним процесуальним законодавством. Згідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України справи про встановлення фактів що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження. Відповідно до ст. 4 Конституції України, в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття та припинення громадянства України визначаються законом. Відповідно до положень ч.2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 22 серпня 2019 року по справі № 363/214/17-ц, встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що у порядку ч.2 ст. 256, яка змінена на ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року (далі - Порядок) передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Дана позиція викладена в і постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 133/2348/17. Приймаючи до уваги вказані обставини, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення та необхідне їй для підтвердження належності до громадянства України, нею надані достатні та належні докази на підтвердження факту її народження та проживання на території України разом станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, а тому суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Сплачені заявником судові витрати залишити за нею, у зв`язку із її клопотанням. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу. Як встановлено ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Outcome: approved