Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзного документу та виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька . Свої вимоги обгрунтувала тим, що 04 серпня 2007 року був зареєстрований шлюб між позивачкою та відповідачем. Від шлюбу була народжена дитина - син, [PERSON], [INFO]. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 523/16820/14-ц шлюб було розірвано. Позивачка має можливість провести з дитиною шкільні зимові та літні канікули у Естонії з метою оздоровити дитину, розширити її світогляд. Подорож до Естонії надасть можливість дитині відпочити та оздоровитись, набратись сил. Відповідач протиправно та безпідставно ухиляється від вирішення питання про виїзд дитини на оздоровлення та відпочинок у Естонії з позивачкою та не надає свою згоду у порядку, що визначений чинним законодавством України. Такі дії відповідача можна розглядати як здійснення перешкод у заходах, що спрямовані на покращення здоров'я спільної дитини, її фізичного, духовного та інтелектуального розвитку. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл дитині на поїздку на зимові та літні канікули до Естонії. В листі [PERSON], зазначено, що він запрошує позивачку та її дитину до себе у гості, з метою оздоровлення та з метою розширення світогляду дитини на січень - лютий та травень - серпень 2017 року. Позивач, [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явились, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, підтримали свої позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просили суд їх задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення у разі неявки відповідача. Відповідач в судові засідання не з'являвся, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом вручення відповідної кореспонденції та судових повісток. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши доводи сторін, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. Судом встановлено, що 04 серпня 2007 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], який за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 523/16820/14-ц шлюб було розірвано. Від шлюбу була народжена дитина - син, [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження. З листа [PERSON], вбачається, що він запрошує [PERSON] та її сина, [PERSON] до себе у гості, з метою оздоровлення та з метою розширення світогляду дитини у період з 20.12.2016 року по 20.02.2017 року та з 30.05.2017 по 30.08.2017 року. З рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення (а.с.9,10), а також описів до цінних листів вбачається, що позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл дитині на поїздку на зимові та літні канікули до Естонії. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Стаття 155 СК України змістує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (абз. 8 ч. 2 п. 4 Правил). З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду або виготовлення проїзного документу для неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок виїзду дитини за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов'язок здійснювати особливе піклування про дітей. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків. Суд зазначає, що у справі наявні відповідні докази, що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а тимчасове перебування дитини спільно з позивачкою за кордоном, у європейській країні з чудовим кліматом, буде здійснено виключно в інтересах дитини, для її оздоровлення, сприятиме розвиткові дитини. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 Постанови № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. На підставі встановлених у судовому засіданні фактів, оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved