Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який був розірваний в судовому порядку 05.07.2010 року. Під час шлюбу сторони набули майно. Так, був збудований будинок [ADDRESS]. Цей будинок був закінчений будівництвом в 1991 році. Земельна ділянка була приватизована відповідачкою 2008 році. Зважаючи, що збудований будинок є спільною сумісною власністю подружжя, то позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна (ідеальна частка) в порядку поділу майна подружжя. З огляду на це просить також визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки. В судовому засіданні позивач підтримав позов та пояснив суду про обставини, що описані вище. На підтвердження будівництва зазначеного майна подав суду накладні. Вважає, що ним не були пропущені строки звернення до суду. Відповідачка не з'явилася в судове засідання. Представник відповідачки позов не визнала та пояснила суду, що дане майно не підлягає поділу, оскільки державна реєстрація права власності на це майно була здійснена в 2013 році, вже після розірвання шлюбу. Також не підлягає до поділу земельна ділянка, оскільки вона є приватною власністю відповідачки. До суду була подана заява про застосування строків позовної давності, яку представник відповідачки просить застосувати на розсуд суду. Зважаючи на це представник відповідачки просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі 11.12.1981 р. Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Рівненського міського суду від 05.07.2010 року, справа № 2-10072/10, яке набрало законної сили 02.10.2010 року. Під час шлюбу сторони набули майно, в тому числі будинок [ADDRESS], площею 51,5 кв. м. Рік побудови даного майна - 1991, тобто під час зареєстрованого шлюбу. Згідно до ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. Так, представник відповідача стверджує, що введення об'єкта в експлуатацію відбулося лише в 2011 році, що суперечить позиції, викладеній позивачем; та що позивач не надав жодних доказів того, що даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя; а також будь-яких документів, що даний будинок був введений в експлуатацію в 1991 році, як зазначено в позові. Однак, вимога введення будинків в експлуатацію не поширюється на споруди, які були закінчені будівництвом до 05.08.1992 р. Такі висновки суду ґрунтуються на наступному. Відповідно до частини 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. Разом з тим, до 05.08,1992 р. в Україні не існувало нормативного документа, який би вимагав обов'язкове введення приватної будівлі в експлуатацію. Саме 05.08.1992 р. було прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (згодом втратила чинність), якою введення побудованого майна в експлуатацію було обов'язковим для всіх забудовників. Інспекція ДАБК у своєму листі від 01.09.2011 р. № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року» також підтверджує відсутність необхідності введення в експлуатацію будівель, які побудовані до 05.08.1992 р. Таким чином, для реєстрації права власності на побудовані до 05.08.1992 р. об'єкти досить технічного паспорта з датою споруди. А документи, що підтверджують введення в експлуатацію об'єкта, не потрібні. Відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-137цс13, предметом якої був спір про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування та зробив правовий висновок, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва (рішення від 18.12.2013 р. у справі 6-137цс-13). За змістом ст.ст. 2, 3 Закону України від 1 липня 2004 р. № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об'єкт нерухомого майна, збудований до набрання чинності зазначеним Законом, не породжує в особи права власності, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності цим Законом об'єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. у справі № 6-54 цс 12). Отже, частки подружжя в даному майні є рівними, та становлять 1/2 частини. Таким чином позовні вимоги про визнання за позивачем в порядку поділу права власності на 1/2 частину вищевказаного майна підлягають до задоволення. Та обставина, що майно було зареєстроване за відповідачкою вже після розірвання шлюбу, не може бути доказом того, що це майно є особистою приватною власністю відповідачки, та не є підставою для відмови в задоволенні заявлених вимог. Щодо іншої заявленої позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки. Спірна земельна ділянка належить відповідачці на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, та була передана їй на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області від 20.02.2008 року № 135. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 р 9з наступними змінами), відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11.06.2012 року у справі № 6-54 цс 12. Отже, підлягають до задоволення і решта заявлених позивачем позовних вимог. Суд вважає, що позивачем не були пропущені строки звернення до суду. Так, до часу звернення до суду між сторонами не існувала спору щодо даного майна. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Отже, такий строк слід обчислювати з того часу, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В даному випадку позивач дізнався про порушення свого права в 2013 році, коли відповідачка зареєструвала спірне майно на себе. За таких умов суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: approved