Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до суду, та за останнім уточненням просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на свою користь страхове відшкодування в розмірі 27452 гривні 36 копійок, суму збитків від інфляції в розмірі 15417 гривень 95 копійок, відсотки за користування грошовими коштами (3% річних) в розмірі 1195 гривень 87 копійок та грошові кошти за проведення автотоварознавчої експертизи в розмірі 1200 гривень. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 20 січня 2014 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю [PERSON] та [PERSON], внаслідок якої остання була визнана винною. [PERSON] матеріальну шкоду [PERSON] виплатила. У звязку з тим, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована в ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», позивач звернувся до відповідача за страховим відшкодуванням, яке не визнало суму страхового відшкодування, що й стало приводом для звернення до суду. Позивач надав суду заяву в якій просить розглянути справу за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи сповіщався, однак надіслав до суду заяву про застосування строку позовної давності, стосовно вимог про стягнення пені, та заперечення проти позову, якими, позовні вимоги визнав частково. За наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим допустити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, зясувавши наявні обставини та оцінивши докази, судом встановлено наступне. 20 січня 2014 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, за участю [PERSON] та [PERSON], внаслідок якої остання була визнана винною, що підтверджується постановою Київського районного суду міста Одеси від 06 лютого 2014 року по справі № 520/1023/14-п (а.с. 7). Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] було заподіяно шкоду, в розмірі 43322 гривень 18 копійок, які складаються з вартості відновлювального ремонту 32172 гривень 02 копійок та втрати товарної вартості 11150 гривень 16 копійок, що підтверджується висновком експертного автотоварознавчого дослідження про визначення вартості матеріальної шкоди ТОВ «Хавк холдинг» № 14/О-14 від 23 січня 2014 року (а.с. 12-16). Вартість експертного дослідження склала 1200 гривень, які були перераховані [PERSON] на рахунок ТОВ «Хавк холдинг», про що свідчить квитанція ПАТ КБ «Приватбанк» 3778.390.1 від 23 січня 2014 року (а.с. 11). У звязку з тим, що страховик та потерпілий не досягли згоди про розмір страхового відшкодування, [PERSON] правомірно звернулась до ТОВ «Хавк холдинг» задля проведення експертного автотоварознавчого дослідження. Цивільна-правова відповідальність [PERSON] застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська транспортна страхова компанія», про що свідчить поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/4417997. Строк дії поліса з 11 липня 2013 року до 10 липня 2014 року (а.с. 9). За правилами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). За правилами ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом не приймаються посилання відповідача на встановлення франшизи в договірних відносинах між [PERSON] та ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» в розмірі 1000 гривень, які доводяться незасвідченим витягом з центральної бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України, вважаючи його недопустимим доказом (а.с. 48-50), так як в полісі обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/4417997, в графі розмір франшизи (п. 5 Полісу) відомості відсутні. 27 березня 2014 року, з метою отримання страхового відшкодування, [PERSON], з відповідною заявою, звернулась до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» (а.с. 10), однак заява [PERSON] була залишена без задоволення. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування. За змістом ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначений у договорі, страхову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Положеннями ст. 990 ЦК України затверджується, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката); страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком. За правилами статті 9 Закону України «Про страхування» страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Пунктом 3 частини 1 статті 988 ЦК України передбачено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Відповідно до п. 32.7 ст. 32 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не відшкодовує шкоду, пов'язану із втратою товарної вартості транспортного засобу. Виходячи з положень розділу V Податкового кодексу України, податкові зобов'язання у особи, яка надає послуги, виникають з дати вчинення замовником та виконавцем послуги певних дій, направлених на отримання послуги. Тобто, автотоварознавче дослідження не є підставою для виникнення податкових зобов'язань з надання послуг щодо проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу. Сума ремонту автомобіля з урахуванням податку на додану вартість, виходячи з умов договорів, укладених на підставі чинного законодавства та правил, розроблених кожною страховою компанією, виплачується останньою або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з'ясувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи зареєстрований надавач послуг з ремонту автомобіля є платником ПДВ. Висновок експерта про суму заподіяної матеріальної шкоди складений з урахуванням націнки на запчастини в розмірі 20 % у вигляді податку на додану вартість, що дорівнює 4719 гривень 66 копійок, про що свідчить калькуляція дефектів № 14/О-14 від 31 січня 2014 року (а.с. 85). Судом зауважується та позивачем визнається, що докази фактичного здійснення ремонту автомобіля [PERSON] відсутні, у звязку з чим остання зняла з розміру матеріальної шкоди 20 % ПДВ, в розмірі 4719 гривень 66 копійок, про що представник позивача зазначив у своїх поясненнях на заперечення (а.с. 82-83). Отже, з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» підлягає стягненню розмір страхового відшкодування, без врахування податку на додану вартість, на користь [PERSON] в розмірі 27452 гривень 36 копійок та витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження в розмірі 1200 гривень. Як зазначалось вище, 27 березня 2014 року, з метою отримання страхового відшкодування, [PERSON], з відповідною заявою, звернулась до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», яка в подальшому була залишена без задоволення. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Виходячи з викладеного представником [PERSON] було здійснено розрахунок розміру збитків від інфляції та відсотків за користування грошовими коштами (3 % річних) (а.с. 71-73), відповідно до якого сума збитків від інфляції дорівнює 15417 гривень 95 копійок та 3 % річних в розмірів 1195 гривень 87 копійок (розрахунки проведені з урахуванням листа Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03 квітня 1997 року № 62-97р та здійсненні з посиланням на Мінстат України згідно даних з офіційного веб-сайту Національного банку України та газети «Урядовий кур'єр»). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобовязання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобовязання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобовязання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобовязань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобовязання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобовязання. Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Зобовязання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, таке зобовязання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, зокрема сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми (аналіз Верховного Суду України від 30 червня 2011 р. судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування). Розяснення щодо відмінності пені зі збитками від інфляції та 3 % річних також викладені в листі Верховного Суду України від 19 липня 2011 року. Отже, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК наслідки порушення боржником грошового зобовязання не є неустойкою та посилання відповідача на застосування позовної давності не можуть застосовуватись. У звязку з тим, що право позивача є порушеним, воно підлягає судовому захисту. Суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи, про що вказано в Узагальненнях судової практики у справах цивільної юрисдикції щодо практики ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах, станом на 05 липня 2012 року. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету [PERSON] Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. З урахуванням практики Верховного суду України,

Outcome: approved