Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

До Малиновського районного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права власності на Ѕ частку квартири та просить суд, згідно останніх уточнень, визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя; визнати за [PERSON] право спільної часткової власності подружжя на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право спільної часткової власності подружжя на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Свої уточнені позовні вимоги мотивував тим, що він з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 26.08.1979р., по теперішній час. 03.07.1996р. під час шлюбу вони придбали 3-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій вони проживають. Укладений договір № 15324 купівлі-продажу нерухомого майна від 03.07.1996, зареєстрований в МБТІ та РОН 08.07.1996р. за № 96, стор. 14, кн. 184пр., оформлений лише на [PERSON] У 2018р. вони вирішили продати зазначену квартиру та він запропонував при продажі квартири вказати його в якості співвласника Ѕ частини відповідної квартири. Згодом йому стало відомо, що відповідач перереєструвала право власності лише на себе, та повідомила йому, що його частка є малозначною, оскільки вона утримувала вказану нерухомість без використання спільних грошей подружжя. На його прохання визначити його Ѕ частку у вказаній квартирі в нотаріальному порядку відповідач відмовляється. Зазначені обставини слугували підставою звернення до суду із відповідним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами погодився частково та надав до суду відзив на позовну заяву, де зазначав, що квартира [ADDRESS] , придбана сторонами у справі під час шлюбу - 3 липня 1996 р. за договором № 15324 купівлі-продажу нерухомого майна від 03.07.1996 р., зареєстрований в МБТІ м. Одеси, 08.07.96р. за № 96, стор. 14, кн. 184пр. Шлюб укладений між ними 26 серпня 1979 року по теперішній час, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Київським відділом РАЦС м. Одеси, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 1161. Тому, відповідач визначає, що вказана квартира є спільним майном подружжя, однак заперечує проти позовних вимог [PERSON] про визнання за ним, право спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину квартири. Відповідач вважає, що їй належить не менш ніж ѕ вказаної квартири, а ј частина може належати [PERSON] на підставі того, що останніх п`ятнадцяти років підряд, відповідачка несла тягар утримання їхньої власності самостійно, позивач у вказаному утриманні участі не приймав. Крім того, на теперішній час, вони домовились про продаж цієї квартири, тому гроші від продажу необхідно розподілити саме у вигляді ѕ - відповідачу та ј частина - позивачу. 15 років підряд вона здійснювала нагляд за спільними дітьми та спільним майном, забезпечуючи позивачу тривалу можливість зробити свою кар`єру. За цей тривалий час, вона виходячи із своєї мінімальної заробітної плати, самостійно утримувала їхню спільну квартиру, працюючи на посаді спеціаліста 2 категорії в Одеській державній академії технічного регулювання. Більшу частину свого сімейного життя присвятила своєму чоловіку та спільним дітям та збереженню спільного майна. За даних обставин просить суд визнати за [PERSON] ј частину спірної квартири, та за нею, [PERSON] право власності на ѕ частин квартири. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про можливість задоволення заявленого позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 26 серпня 1979 року по теперішній час сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Київським відділом РАЦС м. Одеси, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 1161. 3 липня 1996 р. за договором № 15324 купівлі-продажу нерухомого майна від 03.07.1996 р., зареєстрованого в МБТІ м. Одеси, 08.07.96р. за № 96, стор. 14, кн. 184пр., було придбано квартиру квартири [ADDRESS] . Вищезазначений договір був укладений на ім`я [PERSON] . Норми статей 60, 63 СК України, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки на час придбання вищезазначеної квартири 03.07.1996 року був чинним Кодекс про шлюб та сім`ю України. У п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995р. №20 роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною частковою власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ст.29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] нажита подружжям [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, відповідач, подаючи до суду відзив на позовну заяву, як на часткове спростування викладеного в ній, надала суду копії квитанцій про сплату комунальних платежів, однак доказів того, що відповідні кошти являються її особистими, суду не надано. Крім того, суд не бере до уваги твердження відповідача, про те, що позивач участі в утриманні квартири не приймав, оскільки доказів відповідного не надано. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку, що позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню.

Outcome: approved