Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визначення частки зі спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на ? частину квартири та встановлення порядку користування квартирою. У своїй позовній заяві позивач вказує, що з 2000 року вона знаходилася з [PERSON] у фактичному шлюбі, а 21 грудня 2005 року офіційно зареєструвала шлюб з відповідачем. 01.01.2006 року у них народився син [PERSON]. Від першого шлюбу вона також має повнолітнього сина [PERSON], [INFO], який на даний час проживає окремо. Їх сім`я протягом тривалого часу проживала у квартирі її матері, житлова площа якої була занадто малою для них. 10 жовтня 2007 року вони купили трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. У 2015 році сімейні стосунки між ними зіпсувалися, в звязку з чим між ними виникають постійні конфлікти, в процесі яких чоловік вимагає від неї залишити квартиру, оскільки вважає, що квартира є його особистою власністю. У позивачки немає іншого житла і вона не може забезпечити себе та неповнолітнього сина іншим житлом. Оскільки їхня квартира є спільним сумісним майном подружжя, а [PERSON] добровільно не визнає, що ? частина вказаного житла належить їй, тому вона вимушена звернутися до суду за вирішенням питання про визначення частки зі спільного сумісного майна подружжя в розмірі ? частини квартири, визнання за нею права власності на дану частину в квартирі та визначення порядку користування нею. Загальна площа вказаного житлового приміщення становить 43,7 кв.м., житлова площа 31,2 кв.м., тобто їй з відповідачем припадає по 15,6 кв.м. житлової площі. [PERSON] зайняв найбільшу житлову кімнату площею 17 кв.м. тоді, як позивач разом з сином претендує на дві житлові кімнати відповідно 0,8 кв.м. та 6,2 кв.м., тобто менше ніж припадає на ? частину та не заперечує, щоб кухня, коридор, ванна кімната та сарай в підвалі залишились у загальному користуванні. Крім того, позивач у своїй позовній заяві просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги щодо визнання за нею права власності на ? частину квартири та встановлення порядку користування нею та відмовилася від вимог в частині стягнення з відповідача судових витрат, понесених нею, в звязку з подачею даного позову до суду. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав частково, а саме не заперечував проти встановлення запропонованого позивачем порядку користування квартирою та не визнав позовних вимог [PERSON], в частині визнання за нею права власності на ? частину квартири, пояснюючи тим, що квартира дійсно придбана під час шлюбу з позивачкою, але частина коштів була надана його батьком, які вони з дружиною не повернули, тому він вважає, що підлягаю поділу лише частина квартири, за яку були сплачені ним кошти, узяті в кредит. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази надані сторонами, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення частки зі спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на ? частину квартири та встановлення порядку користування квартирою підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21 грудня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Як свідчить свідоцтво про народження, відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. На підставі договору купівлі продажу квартири від 10 жовтня 2007 року, посвідченого нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під № 1720, встановлено, що відповідач [PERSON] прийняв у власність трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], жилою площею 31,2 кв.м., загальною площею 43,7 кв.м., що в цілому складається з: коридора 3,8 кв.м., ванної кімнати 2,5 кв.м., кухні 6,2 кв.м., кімнати 1 жилою площею 17 кв.м, кімнати 2 жилою площею 8,0 кв.м., кімнати 3 жилою площею 6,2 кв.м., розташованої на земельній ділянці фонду місцевої ради, до квартири відноситься сарай у підвалі. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого [PERSON] підприємством технічної інвентаризації та експертиз «Інвентаризатор» 14 листопада 2007 року, значиться, що [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2007 року, є власником трьохкімнатної квартири в цілому, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Приписами ст. 60, 61 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України презюмується, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, Спільною сумісною власністю відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України є спільна власність двох і більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. У відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦК України , у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS]\~\~придбана за час шлюбу [PERSON] та [PERSON], тому є спільною сумісною власністю подружжя, виходячи зі змісту ст. 372 ЦК України, частки сторін у спільній сумісній власності, а саме в квартирі, є рівними, тобто становлять по 1/2 частині за кожним. Спірне житло придбане сторонами у шлюбі та є їхньою спільною сумісною власністю, проте його одноосібним власником зареєстровано [PERSON], який не визнає права своєї дружини на цю квартиру. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на ? частину квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" - квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Крім того, ч. 1 ст. 66 СК України передбачено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. У технічному паспорті на квартиру № 1 в житловому будинку № 130 по вул. 50 років Жовтня, в м. Гадяч Полтавської області зазначено, що квартира житловою площею 31,2 кв.м., загальною площею 43,7 кв.м. складається з трьох житлових кімнат, позначених у технічному паспорті: перша кімната (4) 17 кв.м., друга кімната (5) 8 кв.м., третя кімната (6) - 6,2 кв.м., кухня (3) 6,2 кв.м., ванна кімната (2) 2,5 кв.м., коридор (1) 3,8 кв.м. До квартири відноситься сарай в підвалі. Виходячи з даних технічного паспорту на квартиру, розмір ідеальних часток позивача та відповідача у спільній власності складає по 15,6 кв.м. за кожним житлової площі. Позивач у своїх позовних вимогах, враховуючи також інтереси неповнолітньої дитини - сина [PERSON], що також проживає у спірній квартирі, просить виділити їй у користування дві житлові кімнати - № 5, площею 8 кв.м. та № 6 площею 6,2 кв.м., що в цілому є меншими за її ідеальну частку на 1,4 кв.м., в користування відповідача виділити житлову кімнату № 4, площею 17 кв.м. При встановленні порядку користування спірним житловим приміщенням у спосіб, визначений [PERSON], право відповідача на користування та володіння його\~ідеальною часткою у квартирі не порушено. Окрім того, відповідач у судовому засіданні не заперечував проти запропонованого позивачем порядку користування квартирою. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині встановлення порядку користування квартирою є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, та підлягають задоволенню.

Outcome: approved