Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в листопаді 2016р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договір купівлі-продажу від 25.11.2014 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] про відчуження нежитлового приміщення площею 85,2 кв.м. по вул.. П.Орлика 4 А у м.Івано-Франківську та припинення права власності [PERSON] на дане нежитлове приміщення, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 7824339 від 25.11.2014 року; визнання недійсним договір купівлі-продажу від 26.11.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про відчуження нежитлового приміщення площею 102 кв.м. по вул.. П.Орлика 4 А у м.Івано-Франківську та припинення права власності [PERSON] на дане нежитлове приміщення, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 7840401 від 26.11.2014 року, стягнення судових витрат. Представник позивачів просив позовні вимоги задовольнити. Представники відповідача 1, 2 в судовому засіданні заперечили позовні вимоги просили в позові відмовити. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] (дружина відповідача 2) в судове засідання не зявилася. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.11.2014 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №1382, згідно якого відчужено продавцем [PERSON] покупцю [PERSON] нежитлове приміщення площею 85,2 кв.м. по вул.. П.Орлика 4 А у м.Івано-Франківську (а.с.66-68). Пунктом 1.2 даного договору зазначено, що нерухоме майно належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 10.07.2012 року виконкомом Івано-Франківської міської ради (а.с.71), зареєстрованого ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» 12.07.2012р.. номер запису про право власності в ДРРП67796405, реєстраційний номер майна 508861826101 відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №29900584 від 24.11.2014р. На підставі даного договору від 25.11.2014 року було зареєстровано права власності [PERSON] на дане нежитлове приміщення, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 7824339 від 25.11.2014 року (а.с.59-62). 26.11.2014 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №1384, згідно якого відчужено продавцем [PERSON] покупцю [PERSON] нежитлове приміщення площею 102,0 кв.м. по вул.. П.Орлика 4 А у м.Івано-Франківську (а.с.63-65). Пунктом 1.2 даного договору зазначено, що нерухоме майно належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 10.07.2012 року виконкомом Івано-Франківської міської ради (а.с.72), зареєстрованого ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» 12.07.2012р.. номер запису про право власності в ДРРП7793988, реєстраційний номер майна 508672226101 відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №29889929 від 24.11.2014р. На підставі даного договору від 26.11.2014 року було зареєстровано права власності [PERSON] на дане нежитлове приміщення, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 7824339 від 25.11.2014 року (а.с.55-58). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі в позові, а представник в судових засіданнях зазначили те, що ще у грудні 2005р. між позивачами (комітенти 1,2) та ТзОВ «Новекс» (комісіонер) були укладені договори комісії №27-л, №28-Л, якими доручалося придбати від імені комітентів приміщення площею 85.2 м.кв. та 102.0 м.кв. за відповідну плату, що внесено комітентами комісіонеру. На підставі даних договорів ТзОВ «Новекс» було укладено з ТОВ «Будівельна компанія ЛЮКС» про пайову участь, і після введення будівництва в експлуатацію, ТзОВ «Новекс» не передав спірні приміщення комісіонерам (позивачам у справі), оскільки ТОВ «Будівельна компанія ЛЮКС» уклала з [PERSON] нікчемні договори №05, №06 від 30.06.2008р., (визнані нікчемними за рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.07.2015р. у справі №0907/8033/2012). Даним рішенням суду також було визнано недійсним видане [PERSON] Свідоцтво про право власності на нерухоме майно офісні приміщення площею 85.2 м.кв., які знаходяться у підвальному приміщенню будинку 4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську, та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно офісні приміщення площею 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі будинку №4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську, а також скасовано п.23, 24 рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 13.06.2012 року №384 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», на підставі якого [PERSON] оформив право власності на дані офісні приміщення площею 85.2 м.кв. які знаходяться у підвальному приміщенню та 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі будинку №4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську. При перегляді рішення суду від 23.07.2015р. у справі №0907/8033/2012, в апеляційному суді було встановлено факт того, що [PERSON] уже відчужив дані приміщення третій особі [PERSON] за договорами, щоє предметом спору даної справи. Підставою недійсності договорів між відповідачем 1 та відповідачем 2 є, окрім наявного рішення суду про скасування Свідоцтв на імя [PERSON], і те що визнання нікчемним або недійсним правочину, є його недійсність з моменту вчинення. При цьому, [PERSON] достеменно було відомо про судовий висновок за ухвалою ВССУ від 25.12.2013р., в якій зазначено, що [PERSON] не може набути права власності на дані приміщення на підставі нікчемних договорів, а саме без дотримання нотаріального посвідчення такого договору купівлі-продажу нерухомого майна. Знаючи про нікчемність договорів, [PERSON] звернувся до суду про визнання за ним прав власності на спірні приміщення, і рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.09.2014р. у справі №344/8017/14-ц позов задоволено, проте на стадії розгляду апеляційним судом апеляційних скарг [PERSON] та [PERSON], за заявою позивача [PERSON] було закрито провадження у даній цивільній справі (відмова від позову). Також, рішеннями Апеляційного суду Івано-Франківської області у ще одній справі за №344/10215/14-ц було відмовлено позивачу ТОВ «Новекс» про розірвання договорів комісії №27-л, №28-Л від 26.12.2005р. укладених між позивачами [PERSON], [PERSON] та ТзОВ «Новекс». Отже, є ряд встановлених судами обставин, що не потребують доказуванню, а також наявне та ніким не скасоване право позивачів на отримання приміщень площею 85.2 м.кв., які знаходяться у підвальному приміщенню будинку 4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську, та площею 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі будинку №4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську, які без скасування оспорюваних договорів, не можуть бути набутими позивачами, які оплатили за їх придбання відповідні кошти, які відчужив [PERSON] під час судових розглядів цивільних справ. Як слідує з матеріалів справи, рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.07.2015р. у справі №0907/8033/2012 (а.с.5-20) було задоволено первісний позов [PERSON], [PERSON] поданого у травні 2012 року до Товариства з обмеженою відповідальністю Новекс, [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанію Люкс, Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, [PERSON] про визнання недійсними попередніх договорів, скасування частково рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно офісні приміщення площею 85.2 м.кв., які знаходяться у підвальному приміщенню будинку 4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську, видане на імя [PERSON] Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно офісні приміщення площею 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі будинку №4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську, видане на імя [PERSON] Скасувати п.23, 24 рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 13.06.2012 року №384 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», на підставі якого [PERSON] оформив право власності на офісні приміщення площею 85.2 м.кв. які знаходяться у підвальному приміщенню та 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі будинку №4а на вул.Пилипа Орлика в м. Івано-Франківську. Зобовязано ТзОВ «Будівельна компанія ЛЮКС» передати за актом прийому-передачі [PERSON] право власності на 0.167 частини нежитлового приміщення загальною площею 85.2 м.кв., які знаходяться у підвальному приміщенню на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську. Зобовязано ТзОВ «Будівельна компанія ЛЮКС» передати за актом прийому-передачі [PERSON] право власності на 0.555 частини нежитлового приміщення загальною площею 85.2 м.кв., які знаходяться у підвальному приміщенню на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську. Зобовязано ТзОВ «Будівельна компанія ЛЮКС» передати за актом прийому-передачі [PERSON] право власності на 0.167 частини нежитлового приміщення загальною площею 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську. Зобовязано ТзОВ «Будівельна компанія ЛЮКС» передати за актом прийому-передачі [PERSON] право власності на 0.555 частини нежитлового приміщення загальною площею 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську. Визнано недійсним в силу його нікчемності попередній договір №05-О купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.06.2008 року загальною площею 85.2 м.кв., у підвальному приміщенню на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську, укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Будівельна компанія ЛЮКС». Визнано недійсним в силу його нікчемності попередній договір №06-О купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.06.2008 року загальною площею 102 м.кв., на першому поверсі будинку на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську, укладеного між [PERSON] ТзОВ «Будівельна компанія ЛЮКС». Визнано недійсним в силу його нікчемності попередній договір №05-О купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.06.2008 року загальною площею 85.2 м.кв., у підвальному приміщенню на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] Визнано недійсним в силу його нікчемності попередній договір №06-О купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.06.2008 року загальною площею 102 м.кв., на першому поверсі будинку на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.10.2015р. (а.с.24-29), рішення суду першої інстанції скасовано в частині вимог: зобовязати ТзОВ «Будівельна компанія ЛЮКС» передати за актом прийому-передачі [PERSON] право власності на 0.167 частини нежитлового приміщення загальною площею 85.2 м.кв., які знаходяться у підвальному приміщенню на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську та [PERSON] право власності на 0.555 частини нежитлового приміщення загальною площею 85.2 м.кв., які знаходяться у підвальному приміщенню на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську; зобовязати ТзОВ «Будівельна компанія ЛЮКС» передати за актом прийому-передачі [PERSON] право власності на 0.167 частини нежитлового приміщення загальною площею 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську та [PERSON] право власності на 0.555 частини нежитлового приміщення загальною площею 102 м.кв., які знаходяться на першому поверсі на вул.Пилипа Орлика, 4а в м. Івано-Франківську, та ухвалено в цій частині нове рішення: у задоволенні цієї частини вимог відмовити. Решта частина рішення, в т.ч. щодо визнання недійсним свідоцтв про право власності на нерухоме майно офісні приміщення виданих [PERSON], а також рішення виконкому, договори які стали підставою видачі таких свідоцтв - залишено без змін. Підставою для скасування частини вимог позивачів до ТзОВ «Будівельна компанія ЛЮКС», було вказано апеляційним судом те, що таке зобовязання має покладатися на комісіонера ТзОВ «Новекс» який і уклав договори комісії №27-л, №28-Л, та зобовязався передати за актом приймання-передачі обєкти нерухомості комітентам протягом 30 робочих днів з моменту введення обєкта в експлуатацію (28.12.2011р. зареєстрована Декларація- а.с.42-43). У даній цивільній справі №0907/8033/2012, суд як першої так і апеляційної інстанцій встановив певні обставини, а саме: факт укладення договорів комісії позивачами 26.12.2005р. з ТОВ «Новекс» із визначеними зобовязаннями сторін договорів (а.с.44-52); внесення коштів по договорах комісії [PERSON] 80 008.62грн. та [PERSON] 265 896.89грн., що підтверджено довідками ТОВ «Новекс» від 02.10.2006р. за №226 і №228 (а.с.53-54); факт укладення на виконання договорів комісії між ТОВ «Новекс» (генеральним директором якого був [PERSON]В.) та ТОВ «Будівельна компанія ЛЮКС» (директором якого був той ж таки [PERSON]В.) договору про пайову участь у будівництві; факт укладення 30.06.2008р. ТОВ «Будівельна компанія ЛЮКС» (в особі директора [PERSON]В.) та [PERSON] попередніх договорів купівлі-продажу цих же приміщень із зобовязанням укласти в подальшому договір купівлі-продажу; факт укладення цього ж дня 30.06.2008р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] попередніх договорів купівлі-продажу цих же приміщень із зобовязанням укласти в подальшому договір купівлі-продажу, та інші обставини. Судами встановлено і те, що видачею Свідоцтв на імя [PERSON] було порушено права позивачів на нежитлові приміщення як комітентів за укладеними договорами комісії, те що ТОВ «Новекс» всупереч договірних зобовязань не повідомив комітентів про введення в експлуатацію будинку та на передав збудовані офісні приміщення [PERSON] та [PERSON] у власність, а натомість ТОВ «Будівельна компанія ЛЮКС» (обидвома фірмами керувала одна і таж особа, яка і мала забезпечити виконання зобовязань по договорах комісії перед позивачами) передала це ж майно за попередніми договорами які не посвідчені нотаріально ( ці договори не створювали інших зобовязань для сторін, окрім укладення основних договорів) у власність [PERSON] без укладення основного договору з посвідченням його нотаріально (який при цьому усвідомлюючи свої дії і не повідомляючи різних сторін договору уклав з різними особами (позивачами в одному договорі та юридичною особою в іншому договорі) попередні договори, які визнані судом нікчемними з моменту його укладення (30.08.2008р.). Слід додатково зазначити і те, що ухвалою ВССУ даній цивільній справі №0907/8033/2012 від 25.12.2013р. (а.с.35-41), скасовуючи попередні рішення суду першої та апеляційної інстанцій (від 27.06.2013р. та 30.08.2013р.) з підстав в т.ч. не врахування судами, що попередній договір не створює зобовязань сторін окрім укладення основного, а договори купівлі-продажу нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Отже, при скасуванні рішень судів та прийняття у лютому 2014 року справу до провадження судом першої інстанції і призначення її до розгляду, [PERSON] уже не міг не знати про безпідставність та незаконність набуття ним прав власності на спірні приміщення, як і про наявність таких порушених прав інших осіб [PERSON] та [PERSON], проте не зважаючи на розгляд даної цивільної справи судом, уклав з [PERSON] у листопаді 2014 року оспорювані договори, якими і відчужив спірні нежитлові приміщення. Законність своїх дій по укладенню оспорюваних правочинів та заперечуючи позовні вимоги про визнання недійсним договір купівлі-продажу від 25.11.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про відчуження нежитлового приміщення площею 85,2 кв.м. по вул.. П.Орлика 4 А у м.Івано-Франківську та договір купівлі-продажу від 26.11.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про відчуження нежитлового приміщення площею 102 кв.м. по вул.. П.Орлика 4 А у м.Івано-Франківську, представник [PERSON] [PERSON] доводив суду те, що позивачі обрали невірний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки дійсно була ухвала ВССУ про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, однак у цивільній справі яка перебувала на розгляді у суді, були вже скасовані заходи забезпечення позову, тому жодної заборони на час укладення оспорюваних договорів у листопаді 2014 року для [PERSON] не існувало. Окрім того, було наявне і рішення в іншій цивільній справі, яке набрало законної сили на час укладення цих правочинів з відповідачем1 [PERSON], а саме задоволення позову [PERSON] про визнання права власності за ним на ці ж приміщення (рішення Івано-Франківського міського суду від 08.09.2014р. у справі №344/8017/14-ц). Проте, такі доводи в частині наявності чинного рішення суду першої інстанції, яким позов [PERSON] до ТОВ «Новекс» та ТОВ «БК ЛЮКС» про визнання недійсними договорів та визнання за ним права власності (позов був поданий [PERSON] до суду 02.06.2014р., тобто під час розгляду справи №0907/8033/2012 у цьому ж суді першої інстанції однак іншим суддею, про що [PERSON] не могло бути не відомо оскільки його представник брав участь у розгляді цієї справи ще з 2012 року) було задоволено, що нібито не перешкоджало йому укласти договори з [PERSON], суд оцінює критично, так як ухвалою Апеляційного суду від 24.12.2014р. у справі №344/8017/14-ц (справа за апеляційними скаргами [PERSON] та [PERSON], які не були залучені судом І інстанції до розгляду даної справи, що вплинуло на їхні права) було скасовано рішення суду від 08.09.2014р. та прийнято відмову [PERSON] від позовних вимог в цілому із закриттям провадження (а.с.21-23). При цьому, даною ухвалою вказано те, підставою обґрунтування позовних вимог було саме укладення [PERSON] з ТОВ «БК ЛЮКС» попередніх двох договорів 30.08.2008р. та право його на спірні приміщення, яке виникло саме за цими договорами та актом приймання-передачі йому приміщень вподальшому. При цьому, як встановив апеляційний суд, задовольняючи позов судом першої інстанції не було враховано, що скасовуючи два договори про пайову участь укладених між ТОВ «Новекс» та ТОВ «БК ЛЮКС» 28.12.2005р., на виконання договорів комісії, в інтересах в т.ч. комітентів [PERSON] та [PERSON], а також визнаючи право власності на ці приміщення за позивачем за попередніми договорами від 30.08.2008р., в порушення процесуальних норм права судом не залучено осіб, права яких стосуються дані договори, позбавивши їх права участі у розгляді даної справи. Проте, зважаючи на подану заяву 17.12.2014р. представником [PERSON] [PERSON] про закриття провадження, суд апеляційної інстанції скасував рішення і закрив провадження у справі. Слід також вказати, що звертаючись до суду 02.06.2014р. в т.ч. про визнання прав власності на нежитлові приміщення площею 85,2 кв.м. та 102.0 м.кв. по вул.. П.Орлика 4 А у м.Івано-Франківську, [PERSON] достеменно знав про те, що Свідоцтва про право власності на нерухоме майно офісні приміщення видані виконкомом 10.07.2012р. на його імя, уже є предметом оскарження у справі №0907/8033/2012, за ухвалою ВССУ від 25.12.2013р. оцінка таким попереднім договорам, на підставі яких і приймалось рішення виконкому та видавалися свідоцтва, уже зроблена судом касаційної інстанції, оскільки [PERSON] і не посилався (при подачі позову до суду 02.06.2014р.) на наявність у нього цих Свідоцтв про право власності, приховавши таким чином ряд обставин від суду, який розглядав його позов, в т.ч. і про наявність іншої цивільної справи на розгляді в цьому ж суді ще з 2012 року, де якраз і оскаржувалися: як договори укладені з [PERSON], так і Свідоцтва про право власності, що йому видані на ці спірні приміщення. Окрім того, представник відповідач 2 [PERSON] в підтвердження його доводів про набрання чинності рішення Івано-Франківського міського суду від 08.09.2014р., яке було скасоване ухвалою від 24.12.2014р. у справі №344/8017/14-ц із закриттям провадження, а також про наявність ухвали про скасування забезпечення позову у справі №0907/8033/2012, жодних доказів до матеріалів не надав (з відміткою про набрання їх чинності), тому такі його доводи в т.ч. про чинність рішення суду на час укладення ним оспорюваних договорів у листопаді 2014р., є голослівними та не підтвердженими належним доказом у справі. Натомість судом встановлено, що як [PERSON], так і його представником [PERSON], було приховано ряд обставин при укладенні договорів від покупця [PERSON], а саме про наявність незавершених вищевказаних судових спорів (дві судові справи: №0907/8033/2012 на розгляді першої інстанції та №344/8017/14-ц на розгляді апеляційної інстанції), наявну оцінку нікчемності його попередніх договорів від 30.08.2008р.на підставі яких прийняте оспорювань рішення виконкому та видані йому Свідоцтва за ухвалою ВССУ від 25.12.2013р. у справі №0907/8033/2012, та про наявність на розгляді у суді у цій же справі його зустрічного позову про визнання дійсними попередніх договорів купівлі-продажу від 30.08.2008р.. Також, в матеріалах даної цивільної справи є наявне рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.03.2015р. у справі за №344/10215/14-ц, на яке обґрунтовуючи вимоги посилалися позивачі (а.с.30-34). Даним рішенням було скасовано рішення суду першої інстанції від 17.10.2014р. за позовом ТОВ «Новекс» (поданого до суду у липні 2014р.) до [PERSON], [PERSON] про розірвання договору комісії №27-Л від 26.12.2005р. Даним рішення апеляційного суду було відмовлено позивачу ТОВ «Новекс» про розірвання договору комісії №27-Л від 26.12.2005р. укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ТзОВ «Новекс» (предметом спору аналогічний договір №28-Л на інше приміщення між цими ж сторонами - не був), оскільки [PERSON] та [PERSON] провели повний розрахунок по даному договору, натомість фізична особа [PERSON] кошти юридичній особі ТзОВ «Новекс», в якій він же і був керівником, не сплатив (з його ж доводів), а в подальшому ТОВ «БК [PERSON]», керівником якого був знову ж таки цей же [PERSON], передав за попередніми договорами купівлі-продажу [PERSON] ці ж приміщення (сторони у тій справі визнали, що предметом договорів є одні і ті ж приміщення). Підстав для розірвання договору комісії в т.ч. з [PERSON] та [PERSON]. суд не знайшов за недоведеністю позивачем ТОВ «Новекс» підстав для його розірвання. При цьому, в рішення апеляційного суду також вказано, що [PERSON] в судовому засіданні ствердив, що свідомо не оплатив кошти як комітент за договором комісії, оскільки ці ж приміщення уже продав іншій особі. За вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. А тому, всі обставини встановлені різними рішеннями судів, судом враховано під час розгляду даної справи, а доводи сторони відповідача 2 вбільшості стосувались обставинам, що суперечать встановлених уже судами. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів:, в т.ч. дефекти змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Суд зазначає, що у ст. 203 ЦК, визначено основні критерії чинності правочину, а сааме зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Водночас, зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах), про що вказано в узагальненні ВСУ «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (правові наслідки невідповідності змісту правочину законодавству). Так, продавець [PERSON] у п.1.4 оспорюваних правочинів свідчив, що від покупця [PERSON] не приховано обставини, які мають істотне значення; внаслідок продажу нерухомого мана не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; будь-яких інших прав та претензій, щодо відчужування нерухомого майна у третіх осіб в т.ч. в межах України немає. Отже, зміст правочину, що є предметом даних позовних вимог, суперечить ЦК та моральним засадам, про що відомо було продавцю, та приховано певні обставини про спір про право третіх осіб, від покупця. Сторона відповідача 2 доводила суду на невірність способу захисту обраного позивачем. Щодо цього слід зазначити, що норми ч. 1 ст. 216 ЦК на які покликалася сторона позивачів, є загальними (а не спеціальними). Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК вона застосовується, якщо законом не встановлено особливі умови застосування наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Позивачі обрали спосіб захисту про визнання правочинів недійсними із скасуванням наслідків правочину реєстрація прав власності за набувачем, оскільки без такого визнання їх у судовому порядку, вони не можуть предявляти інші вимоги до осіб та набувати право власності на нерухомі приміщення площею 85,2 кв.м. та 102.0 м.кв. по вул.. П.Орлика 4 А, при цьому вимоги про застосування наслідків їх недійсності, як от реституція, віндикація чи зобовязання передати майно тощо, про що вказував представник відповідача 2, позивачами не заявлялось і не було предметом розгляду даної цивільної справи, що не позбавляє позивачів, у разі набрання даного рішення суду законної сили, звертатись за захистом своїх прав з відповідними вимогами у встановленому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. А тому, враховуючи все вищевикладене, суд прийшов до висновку про підставність та доведеність вимог позивачів щодо: визнання недійсним договір купівлі-продажу від 25.11.2014 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] про відчуження нежитлового приміщення площею 85,2 кв.м. по вул.. П.Орлика 4 А у м.Івано-Франківську, визнання недійсним договір купівлі-продажу від 26.11.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про відчуження нежитлового приміщення площею 102 кв.м. по вул.. П.Орлика 4 А у м.Івано-Франківську. Заперечуючи позовні вимоги представник відповідача 1 доводив суду те, що його довірителю не було відомо про обставини наявності прав інших осіб та судових розглядів спору, а тому вимоги позову на його переконання не підлягають до задоволення. Дійсно, як вже було вказано вище, продавець [PERSON] не довів до відома покупця про наявність таких обставин. Разом з тим, сторони договорів купівлі-продажу від 25.11 та 26.11.2014р., що оспорюються, у п.4.1 прописали та домовилися про те, що якщо повідомлена продавцем інформація не відповідає дійсності, покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору, якщо він не знав або не міг знати про права третіх осіб на відчужуване нерухоме майно. Тому, встановлені даним рішенням обставини, не перешкоджають відповідачу 1, як покупцю, заявляти вимоги до відповідача 2, як продавця, про повернення коштів на підставі визнаних судом недійсних правочинів з відшкодуванням збитків у разі їх наявності, чи захищати своє право у інший обраний нею спосіб. Оскільки наслідком укладення таких правочинів була реєстрація за покупцем відповідачем1 права власності, то вимоги позову про припинення права власності [PERSON] на: нежитлове приміщення площею 85,2 кв.м. по вул.. П.Орлика 4 А у м.Івано-Франківську, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 7824339 від 25.11.2014 року та припинення права власності [PERSON] на нежитлове приміщення площею 102 кв.м. за цією ж адресою, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 7840401 від 26.11.2014 року, також підлягають до задоволення. При цьому, слід зазначити і те, що правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину (ст.ст. 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 травня 2016 р. у справі № 6-605цс16). Незважаючи на цілком самостійний зобов'язально-правовий статус комісіонера в договорі, укладеному з третьою особою (ст. 1016 ЦК), закон передбачає, що усе майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. Ця норма є винятком із загального правила про момент виникнення права власності у набувача майна за договором (ч. 1 ст. 334 ЦК), яка пов'язує виникнення права власності у набувача за договором з моменту передання майна. Таким чином, комітент відповідно до положень ст. 334 ЦК набуває право власності на майно ще до моменту його фактичного отримання від комісіонера, а також з моменту переходу такого майна до комісіонера, тобто з моменту: а) фактичного вручення майна комісіонерові третьою особою або здачі його третьою особою для перевезення, пересилання спеціалізованій організації чи передання товарно-розпорядчого документа на це майно; б) нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації договору. Відповідно, з цього моменту комітент набуває усіх прав та обов'язків як власник, зокрема, право власності на продукцію, плоди та доходи, одержані від речі (ст. 189 ЦК); можливість захищати порушене право власності, в тому числі шляхом пред'явлення віндикаційного позову (ст. 387 ЦК); нести тягар утримання майна (ст. 322 ЦК) тощо. Разом з тим якщо предметом договору, укладеного комісіонером, є придбання в інтересах комітента нерухомого майна, право власності на таке майно у комітента виникає з моменту його державної реєстрації у державних органах (ч. 1 ст. 182, абзац третій ч. 2 ст. 331 ЦК, ч. 3 ст. 3, ст. 4 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Оскільки особливостей щодо моменту виникнення права власності на нерухоме майно при придбанні його комісіонером не встановлено, мають застосовуватись вищезазначені норми, які імперативно прив'язують момент виникнення права власності на нерухоме майно з його державною реєстрацією. А тому, позивачі для реалізації своїх прав на спірні приміщення, вправі оспорювати правочини, які зачіпають їх інтереси та права, та стосуються цих же приміщень. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Окрім судового збору, який слід стягнути тільки з відповідача 2, який уклав такі правочини не повідомивши про обставини відповідача 1, підлягає до стягнення і витрати на правову допомогу у сумі 5000грн., оригінал квитанції якої міститься в матеріалах справи. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 203, 215 ЦК України,

Outcome: approved