Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить скасувати постанову державного виконавця Єфіменко В.А. №410/В 10/2001 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, затверджена 23.01.2001 року начальником відділу Державної виконавчої служби Залізничного районного управління юстиції та звільнити з-під арешту, накладеного зазначеною постановою, квартиру №63 на вул. Шевченка, 350 у м. Львові. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що спірна квартира на праві власності належить [PERSON], її доньці [PERSON] та синові [PERSON] /[PERSON]/ [PERSON], що 11.03.2014 року її син [PERSON] /[PERSON]/ О.А.помер, а тому вона звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після його смерті, однак їй повідомлено, що на квартиру накладено арешт та оголошено заборону на її відчуження. Посилаючись на те, що на момент накладення арешту на майно квартира належала не лише її синові, а їй та її доньці, частки яких не були визначені, просить скасувати постанову державного виконавця та накладений арешт. Суд, ухвалив справу розглядати без участі представника позивача, який представив заяву, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу у його відсутність та відсутність позивача /заяви в матеріалах справи/, що відповідає вимогам ст.158 ЦПК України. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке знаходяться в матеріалах справи, в судове засідання повторно не зявився, не направив у судове засідання свого представника, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, при цьому подала заяву про розгляд справи за її відсутності та зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити, а тому, суд, з огляду на положення ст.169 ЦПК України, вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності осіб, які не зявилися у судове засідання на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали кримінальної справи №143-7602, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що квартира №63 на вул. Шевченка, 350 у м. Львові на праві спільної сумісної власності належить позивачу [PERSON], її доньці [PERSON] та синові [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру №05690-З від 09.07.1996 року /а.с.11/. Згідно свідоцтва про народження серії ІІ-СГ №434612 від 05.11.1980 року [PERSON] народився 09.08.1980 року і його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] /а.с.12/. Також встановлено, що [PERSON] змінив прізвище із «Фомін» на «Беренфельд», що стверджується свідоцтвом про зміну імені серії 1-СГ №005848 від 23.07.2008 року /а.с.13/. Як вбачається із довідки про смерть від 05.05.2014 року [PERSON] помер 11.03.2014 року /а.с.14/. Між тим, коли позивач у 2014 році звернулася в нотаріальну контору з метою оформити право власності на спадкове майно після смерті сина, їй відмовлено в оформленні права власності, оскільки відповідно до Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна наявні відомості щодо реєстрації арешту даної квартири. Так, згідно постанови державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Залізничного районного управління юстиції [PERSON] про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №410/В10/2001 від 23.01.2001 року, щодо примусового виконання виконавчого листа у справі «1-491/2000 виданого Шевченківським районним судом м. Львова 10.10.2000 року, накладено арешт на все майно, яке належить засудженому [PERSON], та заборонено здійснювати відчуження цього майна, зокрема квартиру №63 на вул. Шевченка, 350 у м. Львові /а.с.9/. Разом з тим, як вбачається із оскаржуваної постанови, в такій зазначено, що [PERSON] є одним із трьох співвласником квартири №63 на вул. Шевченка, 350 у м. Львові, а арешт накладено на всю квартиру. З листа Залізничного ВДВС Львівського МУЮ №12556 від 15.07.2014 року вбачається, що при перевірці Єдиного реєстру виконавчих проваджень станом на день дачі відповіді у Залізничному ВДВС Львівського МУЮ не перебуває відкритих виконавчих проваджень де боржником виступав би [PERSON] Крім цього зазначено, що виконавче провадження з виконання постанови державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Залізничного районного управління юстиції [PERSON] про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №410/В10/2001 від 23.01.2001року у відповідності до п.9.9 «Порядку робот з документами в органах ДВС» знищено /а.с.10/. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", ст.ст.319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», а саме в абз.4 п.24 вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законнихпідставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затверджених наказом Міністерством юстиції України від 25.12.2008 року №2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 рік. Враховуючи наведені положення законодавства, з огляду на встановлені під час судового розгляду обставини справи, досліджені письмові докази у справі в їх сукупності, беручи до уваги, що арешт накладено на все майно, яке належало не лише [PERSON], а його матері та сестрі, суд вважає, що наявність накладеного обтяження нерухомого майна, належного позивачу, порушує його права, що дає підстави для їх судового захисту. Спосіб захисту, заявлений позивачем у вигляді звільнення майна з-під арешту передбачений ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», а тому є обґрунтованим. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту ст.57 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] є підставним, ґрунтується на законі, а відтак такий слід задовольнити і звільнити з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Залізничного районного управління юстиції [PERSON] про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №410/В10/2001 від 23.01.2001 року, квартиру №63 в будинку №350 на вул. Шевченка у м. Львові. З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за ним, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволенні позову з відповідача судові витрати.\~\~\~\~

Outcome: approved