Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

В травні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, з житлового будинку [ADDRESS]. Позивач є спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину в порядку передбаченому ст. 549 ЦК УРСР (1963 року). Частково її оформила. Проте, остання позбавлена можливості реалізувати своє право на спадщину на спірне нерухоме майно в нотаріальному порядку, в зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючого документа, який підтверджує факт належності цього майна спадкодавцю. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, проте від останнього на адресу суду надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі. Представник відповідача - Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області в судове засідання не з'явився. Згідно заяви, що надійшла на адресу суду, просив розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що [INFO] в с. Шевченко Вознесенського району Миколаївської області помер [PERSON] (а.с.6). За життя померлий заповіту не склав, отже має місце спадкування за законом (а.с.42-43). Як вбачається з повідомлення Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області за № 1008/01-09 від 13.06.2017 року, позивач, як спадкоємець за законом прийняла спадщину в передбаченому законом порядку, частково її оформила (а.с.40-41). Проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа, який підтверджує факт належності цього майна спадкодавцю. Так, згідно з застереженнями, що містяться в ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обов'язки суб'єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі - продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) встановлені вимоги до форми договору купівлі - продажу жилого будинку. Обумовлений договір купівлі - продажу повинен бути укладений у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням. Невиконання цих вимог, тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Разом з тим, в силу положень ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Проте, як слідує з роз'яснень, наданих в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Визначення істотних умов договору містить ст. 153 ЦК УРСР, з положень якої слідує, що істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди в потрібній у належних випадках формі. З долучених до матеріалів справи письмових доказів вбачається, що [PERSON] в листопаді 1992 року придбав у Агрофірми «Щербані» (на даний час припинила свою діяльність) житловий будинок [ADDRESS] (адресу присвоєно згідно рішення Щербанівської сільської ради від 05.03.1999 року за № 3) Вознесенського району Миколаївської області, належний продавцю. Сторони повністю виконали умови договору. Проте, в подальшому нотаріальне посвідчення договору купівлі - продажу не відбулося. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За загальним правилом, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та які не припинилися з його смертю. З положень ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України (1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він подав відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинив дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном. Отже, враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, тому її право підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на спірний житловий будинок.

Outcome: approved