Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

До суду з вказаним позовом в інтересах держави звернувся заступник керівника Знам'янської місцевої прокуратури (далі - прокурор), посилаючись на те, що наказами першого заступника начальника Головного управління Держземагенства у Кіровоградській області [PERSON] надано дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення йому в оренду двох земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства на території Петроострівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, затверджено документацію із землеустрою та передано [PERSON] в оренду дві земельні ділянки. 20.11.2014 року та 19.05.2015 року між Головним управлінням Держземагентства у Кіровоградській області та [PERSON] укладено два договори оренди землі строком на 15 років, які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, відповідно до наказу першого заступника начальника Головного управління Держземагенства у Кіровоградській області від 14.02.2014 р. № КР/ 35233884600:02:000/00001446 [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства на території Мар'ївської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області. Проте, під час проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №42015120220000010 від 29.07.2015 року прокуратурою встановлено порушення вимог законодавства при наданні в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності для створення та ведення фермерського господарства. Прокурор зазначає, що [PERSON] звернувся до Головного управління Держземагентства у Кіровоградської області з приводу надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності з метою отримання їх в оренду для створення та ведення фермерського господарства. [PERSON], порушивши вимоги ст.123 ЗК України, ст.7 Закону України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство» (далі - Закон № 973-IV), не обґрунтував розмірів указаних земельних ділянок з урахуванням можливості їх обробітку, не зазначив перспектив діяльності фермерського господарства, не зазначив кількості членів фермерського господарства та наявності у них права на безоплатне отримання земельних ділянок у власність, не надав документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Вважаючи, що земельні ділянки передані [PERSON] в оренду з порушенням вимог земельного законодавства, прокурор просив: визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держземагенства у Кіровоградській області № 11-3/14-14-СГ від 18.04.2014, № 11-82/14-14-СГ від 08.05.2014, № КР/3523882900:02:000/00001446 від 14.02.2014, № 11-856/14-14-СГ від 25.07.2014, № 11-1892/14-15-СГ від 17.04.2015; визнати недійсними два договори оренди землі, укладених з [PERSON] 20.11.2014 року та 19.05.2015 року відповідно; зобов'язати [PERSON] повернути земельні ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 43,4877 га ріллі та кадастровий номер [NUMBER] площею 32,4207 га ріллі у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області. Прокурор у судовому засіданні позов підтримав повністю та просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник третьої особи - [PERSON] у судовому засіданні також просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити в його задоволенні. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області Григорєв К.Г. у судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні. Заслухавши сторони, їх представників, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких обставин. 12 лютого 2014 року [PERSON] звернувся з однією заявою до Головного управління Держземагентства у Кіровоградській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення в оренду загальною площею 46 га терміном на 15 років для ведення фермерського господарства із земель, що перебувають у державній власності, на території Мар'ївської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, до якої долучив: викопіювання з кадастрової карти (плану), копію паспорта, довідку з місця роботи у ТОВ «Сільгосп-Центр», документ з назвою «Обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства» від 12.02.2014р. за підписом [PERSON], інформацію щодо земельної ділянки, яку передбачено передати у користування, копію трудової книжки на 2-х аркушах. Наказами Головного управління Держземагентства у Кіровоградській області № 11-3/14-14-СГ від 18.04.2014, № 11-82/14-14-СГ від 08.05.2014, №КР/3523882900:02:000/00001446 від 14.02.2014 [PERSON] надано дозволи на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж трьох окремих земельних ділянок у натурі (на місцевості) загальною площею 121 га, які розташовані на територіях Мар'ївської та Петроострівської сільських рад Новомиргородського району Кіровоградської області за межами населених пунктів (землі державної власності сільськогосподарського призначення (дві ділянки - рілля, одна ділянка - пасовища)) з метою надання їх в оренду для створення та ведення фермерського господарства. Наказами Головного управління Держземагентства у Кіровоградській області №11-856/14-14-СГ від 25.07.2014р., №11-1892/14-15-СГ від 17.04.2015р. затверджено документацію із землеустрою та передано [PERSON] в оренду строком на 15 років дві окремі земельні ділянки загальною площею 75,9084 га для ведення фермерського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення, які розташовані на території Петроострівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області за межами населеного пункту. 20.11.2014 року та 19.05.2015 року між Головним управлінням Держземагентства у Кіровоградській області та [PERSON] укладено два договори оренди землі строком на 15 років, які 01.12.2014 р. та 21.05.2015 р. відповідно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З огляду на положення статей 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів. Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Тобто, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інших, крім установлених цією статтею, матеріалів і документів; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Разом з тим відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом № 973-IV та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 Закону № 973-IV). У таких правовідносинах Закон № 973-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним. Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону № 973-IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов'язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов'язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 Закону № 973-IV). Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом № 973-IV. Так, згідно з абзацом 1 частини першої статті 7 цього Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (абзац 2 частини першої статті 7 Закону № 973-IV). Частинами другою та четвертою статті 7 цього Закону передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом. Таким чином, спеціальний Закон № 973-IV визначає обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України, до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства слід зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає у створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання й охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону № 973-IV). До того ж, цей Закон передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми Закону № 973-IV не містять імперативної вимоги про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови. З урахуванням наведеного, суд вважає, що при вирішенні позовних вимог щодо законності рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону № 973-IV як спеціального щодо до статті 123 ЗК України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВСУ від 03.02.2016 року в справі № 6-2902цс15, від 11.05.2016 року в справі №6-2903цс15. Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону № 973-IV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна відповідати вимогам, передбаченим частиною першою статті 7 цього Закону. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку зазначеним у заяві обставинам і фактам, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив розвитку фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість, відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів. У розглядаємій справі прокурор, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначав, окрім іншого, що [PERSON] одержав в оренду для створення фермерського господарства дві земельні ділянки загальною площею 75,9084 га. на території Петроострівської сільської ради Новомиргородського району, а також отримав дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж для отримання в оренду ще однієї земельної ділянки загальною площею 46 га, яка розташована на території Мар'ївської сільської ради Новомиргородського району. Як встановлено в ході розгляду справи, 12.02.2014 року [PERSON] подав до Головного управління Держземагентства у Кіровоградській області одну заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення в оренду загальною площею на 46 га для ведення фермерського господарства із земель, що знаходяться на території Мар'ївської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, При цьому, [PERSON] не аргументував у своїй заяві необхідності одержання землі такої площі з урахуванням можливості її обробітку, не зазначив перспектив діяльності фермерського господарства, не зазначив кількості членів фермерського господарства та наявності у них права на безоплатне отримання земельних ділянок у власність, не надав документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Аналізуючи інформацію викладену у довідці з місця роботи [PERSON] у ТОВ «Сільгосп-Центр» та у трудовій книжці (т.1 а.с.13,16,17), суд вважає, що у відповідача відсутній досвід роботи саме у сільському господарстві. Більш того, сам [PERSON] пояснив у судовому засіданні, що до отримання спірних земельних ділянок в оренду не мав досвіду роботи у сільському господарстві. Дослідивши документ з назвою «Обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства» від 12.02.2014р. за підписом [PERSON] (т.1 а.с.14), суд вважає, що такий документ не містить відповідного обґрунтування відповідачем, оскільки викладена у ньому інформація лише розкриває поняття фермерського господарства, поняття сівозміни та дає обґрунтування для чого створюються фермерські господарства та існує сівозміна. З приводу інших двох земельних ділянок загальною площею 75,9084 га., розташованих на території Петроострівської сільської ради Новомиргородського району, які [PERSON] одержав в оренду, необхідно зауважити, що під час судового розгляду справи відповідачі не надали докази того, що відповідач [PERSON] взагалі звертався із заявою до Головного управління Держземагентства у Кіровоградській області з приводу отримання земельної ділянки саме такого розміру, надавши необхідні додатки до заяви. Такі обставини свідчать про невиконання відповідачами як частини третьої статті 123 ЗК України, так і частини першої статті 7 Закону № 973-IV. Крім того, відповідно до частини 7 статті 7 Закону № 973-IV земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Проте, як встановлено судом, Головним управлінням Держземагентства у Кіровоградській області [PERSON] було надано дозволи на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж трьох окремих земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які розташовані в різних місцях на території двох сільських рад - Мар'ївської та Петроострівської. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при зверненні [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою і її затвердження, а також надання земельних ділянок в оренду було порушено вимоги ст.7 ч.ч. 1, 7 ЗУ "Про фермерське господарство", частини третьої статті 123 ЗК України. У зв'язку з наведеним, накази Головного управління Держземагенства у Кіровоградській № 11-3/14-14-СГ від 18.04.2014, № 11-82/14-14-СГ від 08.05.2014, № КР/3523882900:02:000/00001446 від 14.02.2014, № 11-856/14-14-СГ від 25.07.2014, № 11-1892/14-15-СГ від 17.04.2015 необхідно визнати недійсними. Враховуючи, що накази Головного управління Держземагенства у Кіровоградській №11-856/14-14-СГ від 25.07.2014, № 11-1892/14-15-СГ від 17.04.2015 визнаються недійсними, тому договори оренди землі, укладені на їх підставі (т.1 а.с.88-90, 98-100), також необхідно визнати недійсними (ст.ст.203, 215 ЦК України). Що стосується законності укладення договору оренди землі від 19.05.2015р., то суд також звертає увагу, що як підстава його укладення в договорі вказано наказ Головного управління Держземагенства у Кіровоградській №11-856/14-14-СГ від 25.07.2014 (т.1 а.с.98), проте згідно даного наказу передається в оренду інша земельна ділянка під кадастровим номером [NUMBER]. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконані роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У зв'язку з наведеним, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо повернення зазначених земельних ділянок у власність держави шляхом підписання акту прийому-передачі з Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області. Посилання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на практику ЄСПЛ, зокрема на рішення у справах «Стретч проти Сполученого Королівства», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Гаші проти Хорватії», «Трго проти Хорватії», на недопущення порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції і відповідно недопустимість позбавлення [PERSON] права на майно лише з тих підстав, що порушення закону були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина - суд приймає до уваги, проте такі доводи сторони відповідача у даній справі не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову з огляду на наступне. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У контексті цієї норми під майном розуміється ціла низка інтересів економічного характеру, до яких можна віднести й право оренди земельної ділянки для створення фермерського господарства. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати щодо сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей. Критерій пропорційності, використаний судом у справі, яка переглядається, передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу ЄСПЛ, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ, загалом перевіряються доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32)). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)). Відповідно до ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про визнання незаконними та скасування п'яти наказів Головного управління Держземагенства у Кіровоградській, то відповідно судові витрати в цій частині необхідно стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області в розмірі 6890 грн. (5х1378грн.). Що стосується позовних вимог в частині повернення спірних земельних ділянок у власність держави, то в цій частині судові витрати необхідно стягнути з [PERSON] у розмірі 2756 грн. (2х1378грн.) З приводу стягнення судових витрат у зв'язку з визнанням недійсним двох договорів оренди землі від 20.11.2014 року та 19.05.2015 року, то суд вважає за необхідне в цій частині позовних вимог розподілити судові витрати в рівних частинах ((1378 грн. + 1378 грн.) /2 ) та стягнути з відповідачів на користь позивача відповідно по 1378 грн., оскільки сторонами вказаних договорів є обидва відповідача. З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне стягнути: з Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на користь прокуратури Кіровоградської області судовий збір у розмірі 8268 гривень 00 копійок; з [PERSON] на користь прокуратури Кіровоградської області судовий збір у розмірі 4134 гривні 00 копійок.

Outcome: approved