Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Краснокутської селищної ради про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] її чоловік [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06 червня 2018 року серії [NUMBER]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з частки в праві спільної сумісної власності на земельні ділянки, що знаходяться за адресою [ADDRESS], а саме: земельної ділянки площею 0,1500га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого на [PERSON]; земельної ділянки площею 0,0714 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на [PERSON]; земельної ділянки площею 0,0575 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого на [PERSON]. Вказані земельні ділянки належали позивачці та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. На відповідні земельні ділянки позивачці також надано Державні акти на право власності, із зазначенням співвласника - [PERSON] Після смерті чоловіка позивач подала до Краснокутської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а їх син - [PERSON], надав заяву про відмову від спадщини на користь позивачки. 06 лютого 2019 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом [NUMBER] на 1/2 частки у праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак, при огляді документів, державним нотаріусом було виявлено, що в правовстановлюючих документах на спадкове майно, тобто на земельні ділянки є: Державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] Державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та Державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], де на сторінці 3 у розділі «Список співвласників земельної ділянки» не значиться частка у спільній сумісній власності кожного із співвласників земельної ділянки. У зв'язку з цим, постановою від 06.02.2019 року № 121/02-31 нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що не виділена (визначена) частка спадкодавця у спільному майні. Земельні ділянки перебували у спільній сумісній власності, частки співвласників визначені не були. З огляду на зазначене, позивачка має право успадкувати та оформити земельні ділянки, що належали за життя її чоловіку [PERSON], однак через відмову нотаріуса позбавлена можливості здійснити це в позасудовому порядку. В судове засідання позивачка не з'явилася, однак надала суду заяву про підтримання позовних вимог та про слухання справи у її відсутність. Представник відповідача - Краснокутської селищної ради Краснокутського району Харківської області в судове засідання не з'явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника та проти позову не заперечував. Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи вбачається, що [INFO] чоловік позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06 червня 2018 року серії [NUMBER]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з частки в праві спільної сумісної власності на земельні ділянки, що знаходяться за адресою [ADDRESS], а саме: земельної ділянки площею 0,1500га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого на [PERSON]; земельної ділянки площею 0,0714 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на [PERSON]; земельної ділянки площею 0,0575 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого на [PERSON]. Вказані земельні ділянки належали позивачці та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. На відповідні земельні ділянки позивачці також надано Державні акти на право власності, із зазначенням співвласника - [PERSON] Також, як вбачається з довідки виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Харківської області від 16.11.2018 року №02-14/1296, житловий будинок з господарськими будівлями знаходиться за адресою: [ADDRESS], тобто на даний час земельні ділянки, які згідно Державних актів на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] належать спадкодавцю [PERSON] розташовані за адресою: [ADDRESS]. Після смерті чоловіка позивач подала до Краснокутської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а їх син - [PERSON], надав заяву про відмову від спадщини на користь позивачки. 06 лютого 2019 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом [NUMBER] на 1/2 частки у праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак, при огляді документів, державним нотаріусом було виявлено, що в правовстановлюючих документах на спадкове майно, тобто на земельні ділянки є: Державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] Державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та Державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], де на сторінці 3 у розділі «Список співвласників земельної ділянки» не значиться частка у спільній сумісній власності кожного із співвласників земельної ділянки. У зв'язку з цим, постановою від 06.02.2019 року № 121/02-31 нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що не виділена (визначена) частка спадкодавця у спільному майні. Земельні ділянки перебували у спільній сумісній власності, частки співвласників визначені не були. З огляду на зазначене, позивачка має право успадкувати та оформити земельні ділянки, що належали за життя її чоловіку [PERSON], однак через відмову нотаріуса позбавлена можливості здійснити це в позасудовому порядку. У відповідності до вимог ст.ст. 1217,1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування одержують особи, зазначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом має той з подружжя, який його пережив та діти спадкодавця. Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб ( співвласників ), належить їм на праві спільної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Також суд враховує правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, закріплену в п.п. 3.4. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/04-13 від 16.05.2013 року, де визначено, що в разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутись з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Відповідно до п. 23 постанови ПВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб ( спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належати спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.. 1225 ЦК України, п. 10 Постанови ПВСУ №7від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Зі змісту ст. 370 ЦК України вбачається, що у разі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду та правовідносини, що випливають з права на спадкування. Як роз'яснено в підпункті 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої УкраїноюЗаконом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до п. 6 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи ті обставини, що позивач надав суду достатньо доказів, які підтверджують позов, суд вважає, що [PERSON], як спадкоємець після смерті свого чоловіка - [PERSON], має законне право на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Outcome: approved