Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Комунального закладу Київської обласної ради «Фастівський ліцей-інтернат» про визнання незаконним наказу про накладання дисциплінарного стягнення, мотивуючи вимоги тим, що наказом від 11.09.2015 року №206-к на неї накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення вимог Закону України «Про загальну середню освіту», посадовій Інструкції, що проявилось у неналежній (аморальній) поведінці по відношенню до учениці [INFO], оскільки він винесений безпідставно, оскільки порушень трудової дисципліни, що в силу ст.147 КЗпП України є єдиною підставою для застосування дисциплінарного стягнення, вона не допускала. Крім того, оскаржуваний наказ був винесений з порушенням встановленої процедури, а саме письмові пояснення з приводу виявлених порушень не відбирались, копію наказу не вручили, згода профспілкового комітету на притягнення її до дисциплінарної відповідальності не надавалась. На підставі зазначеного просила визнати незаконним та скасувати наказ Комунального закладу Київської обласної ради «Фастівський ліцей-інтернат» від 11.09.2015 року №206-к «Про накладання дисциплінарного стягнення». Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача проти позову заперечували, пояснивши, що 09.09.2015 року громадянка [PERSON] написала скаргу на дії вихователя [PERSON], яка за її твердженням забороняла її доньці відвідувати позашкільні гуртки, з приводу чого було проведено службове розслідування. В ході проведення службового розслідування позивачу пропонувалось надати письмові пояснення щодо конфліктної ситуації, однак [PERSON] відмовилась вчинити такі дії, про що складений відповідний акт. За результатом службового розслідування доводи скаржниці знайшли своє підтвердження, в результаті чого винесений спірний наказ про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, однак 11.09.2015 року [PERSON] відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом. Спроби ознайомити позивачку з наказом здійснювались впродовж кількох днів, однак за відсутністю згоди 28.09.2015 року складено акт про відмову від підпису. Також, представники відповідача зазначають, що 21.09.2015 року директор звернувся до голови профспілки з листом, в якому просив розглянути на засіданні поведінку вихователя [PERSON], однак ця заява не розглянута. Вважають, що догана винесена правомірно, з дотриманням встановленої процедури, тому просили відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що наказом Комунального закладу Київської обласної ради «Фастівський ліцей-інтернат» від 11.09.2015 року №206-к на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у вигляді оголошення догани. Правовою підставою винесення оскаржуваного наказу від 11.09.2015 року №206-к відповідачем визначене порушення позивачем ст.56 Закону України «Про освіту», ст.24 Закону України «Про загальну середню освіту», п.п.3.23, 3.27 посадової інструкції вихователя. Правовою підставою застосування дисциплінарного стягнення визначені положення ст.139, 147, 149 Кодексу законів про працю України та п.5.1, 5.3 посадової інструкції вихователя. Законодавством України, регулюючим трудові відносини в державі, є зокрема - Кодекс законів про працю України, положення ст. 147 якого встановлюють, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Таким чином, обов'язковими умовами для визнання законним застосування до працівника стягнення за порушення трудової дисципліни є: 1.Здійснення працівником порушення трудової дисципліни, тобто невиконання або неналежного виконання з його вини покладених на нього трудових обов'язків, що проявились в порушенні правил внутрішнього трудового розпорядку, посадових інструкцій, положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мали законний характер. 2. Застосування до працівника стягнення за порушення трудової дисципліни компетентним органом, тобто органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. 3. Застосування до порушника трудової дисципліни одного із заходів стягнення, які прямо передбачені чинним законодавством, в передбачений законом строк та з обов'язковим урахуванням ступіня тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставин, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. 4.3астосування стягнення передбаченим законом шляхом - оголошення в наказі (розпорядженні). Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що спірний наказ про застосування до позивача стягнення не відповідає зазначеним умовам з огляду на наступне. Зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що [PERSON] проявила неналежну (аморальну) поведінку по відношенню до учениці та її матері. Визначення аморального проступку в законі не надається і належить до категорії оціночних понять. Чинне трудове законодавство також не містить визначення терміну "аморальна поведінка". Поняття аморального співвідноситься з антигромадським як частина і ціле. Тому аморальним проступком слід вважати винні дії чи бездіяльність, що порушують моральні норми, притаманні даному суспільству, суперечать змісту трудової функції працівників і тим самим дискредитують виховні, службові повноваження певного кола людей. У широкому значенні аморальний проступок - це одиничний поведінковий акт, що порушує моральні основи суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві. Аналіз змісту положень законодавства, що стало правовою підставою для застосування стягнення, дає змогу дійти висновку, що у спірних правовідносинах слід встановити, які винні дії були вчинені позивачем на порушення трудової дисципліни, і що саме ці дії мають ознаки аморального проступку (поведінки). Як встановлено судом, конфліктна ситуація між [PERSON] та ученицею 6-А класу, яка стала наслідком оголошення позивачу догани, полягала у наступному. Так, 09.09.2015 року на імя директора ліцею-інтернату була написана скарга громадянкою [PERSON], яка повідомила про недопустимі дії [PERSON] по відношенню до неї, які полягають у висловлені образ у телефонній розмові. Також зазначила, що вихователь дозволяє дискредитувати її дитину [PERSON], порушуючи її конституційні права на освіту, розвиток, порівнюючи її з іншими дітьми і не надаючи дітям в класі рівні права. Зазначена заява зареєстрована 09.09.2015 року. Як пояснили представники відповідача під час судового розгляду, порушення права дитини на освіту полягало у тому, що позивач не відпускала [PERSON] на позашкільні гуртки - на заняття до музичної школи, при наявності заяви мами з наданням дозволу на таке відвідування. На питання суду про послідовність дій, які передують відвіданню дітьми позашкільних гуртків, представник відповідача пояснив, що спочатку батьки пишуть заяву про надання дозволу, директор своєю резолюцією надає дозвіл або відмовляє у ньому, а потім завізована заява батьків надається вихователю, який на її підставі відпускає дитину або ні. Матеріали справи містять заяву [PERSON], яка надає дозвіл на відвідання її донькою музичної школи. Зазначена заява датована 09.09.2015 року та завізована директором. Тобто, заява [PERSON] була написана в день виникнення конфліктної ситуації. Разом з тим, як вбачається із зазначеної заяви, вона зареєстрована 10.09.2015 року, тобто на наступний день після конфлікту, таким чином достовірно встановити наявність цієї заяви у вихователя саме 09.09.2015 року неможливо. Суд не приймає посилань представник відповідача на те, що ця заява була у вихователя 09.09.2015 року, однак зареєстрована не у день її надходження, а на наступний, з огляду на те, що саме ігнорування заяви з дозволом на відвідання позашкільних гуртків ставилось у вину позивачу. Крім того, на питання суду «Чи достовірно відомо, що заява була передана мамою на руки вихователю?» представником відповідача не надана чітка стверджувальна відповідь. З наведеного виходить, оскільки неможливо встановити наявність заяви у вихователя у день виникнення конфлікту, суд не може визнати правомірним притягнення позивача до відповідальності з цих підстав. Так, положення п.3.23, 3.27 посадової інструкції вихователя передбачають, що вихователь зобовязаний сприяти одержанню додаткової освіти учнями, бути прикладом для учнів у приватному та суспільному житті, демонструвати на власному прикладі зразки моральної поведінки. Притягнення позивача до відповідальності на підставі критерію «порушення трудової дисципліни» за допущення «неналежної (аморальної) поведінки» не є виправданим в даному випадку, оскільки зазначене формулювання є неточним і не дає позивачу достатньо чіткої вказівки як саме він мав поводитися, тобто важливим є передбачуваність наслідків. Правова норма не вважається «законом», якщо вона не сформульована достатньо чітко для того, щоб громадянин міг регулювати власну поведінку: громадянин повинен мати змогу, користуючись, у разі потреби, відповідною допомогою передбачити (в розумних межах і за певних обставин), які наслідки може мати конкретний вчинок. Щодо порядку застосування дисциплінарного стягнення суд зазначає наступне. Стаття 149 КЗпП України встановлює, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку, тому що у відповідності до ст. 150 КЗпП України воно може бути оскаржене у порядку, встановленому законодавством, зокрема - главою XV цього Кодексу. Стаття 252 КЗпП України встановлює гарантії для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів, а саме встановлено, що зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України - рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22.10.2014 року у справі № 6-163цс14 вказано, що відповідно до ч.2 ст.41 Закону України від 15 вересня 1999р. № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі Закон №1045-XIV) і ч.2 ст.252 КЗпП України однією з гарантій можливості здійснення працівниками підприємства, установи, організації, обраними до складу виборної профспілкової організації, своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач є членом профспілкового комітету, однак попередньої згоди виборного органу на притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності не було. Більш того, відповідачем направлена заява до профспілкового комітету про розгляд поведінки вихователя [PERSON] лише 21.09.2015 року, тобто вже після винесення догани, що не узгоджується з вимогами ст.252 КЗпП України. Крім того, розгляд поведінки позивачки після притягнення її до відповідальності суд не може визнати виправданим в даному випадку, оскільки в силу положень ст.61 Конституції України - ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження правомірності винесення оскаржуваного наказу. За таких підстав та виходячи з вищевказаних нормативно-правових актів та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відбулося без достатніх підстав, у звязку з чим порушене право позивача підлягає поновленню шляхом визнання незаконним та скасування цього наказу.

Outcome: approved