Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання даних осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок. Відповідачі зареєстровані в даному будинку, а саме донька з 23.01.1998 та онук з 17.06.2008, але фактично в ньому не проживають з лютого 2013 і по теперішній час. Неодноразово позивач звертався до відповідачів з проханням добровільно виписатись з належного йому будинку, проте його прохання залишені поза увагою. На даний час у [PERSON] склалося важке матеріальне становище і відповідно до його доходів має право на отримання субсидій, проте через реєстрацію відповідачів, він не може цього зробити. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, у якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] особами, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позову наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті "Судова влада України", відомостей про причини своєї неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не надали. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних і доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що [PERSON], є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок [NUMBER] від 22.03.1983 (а.с.9), копією технічного паспорту (а.с.10). Відповідно до довідки від 14.08.2018, виданої Головою квартального комітету Тульчинської міської ради Вінницької області, встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS], однак з 2014 року за даною адресою не проживають (а.с.6). Статтями 13, 41 Конституції України, закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності. Згідно ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право на захист особа здійснює на свій розсуд. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Також, згідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003, громадяни України протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов'язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно ст. 7 даного Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник має право на судовий захист свого права власності та на підставі ст. 391 ЦК України, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Нормами ст. 71 ЖК України, визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачами, суд вважає, що є підстави для визнання їх особами, що втратили право користування жилим приміщенням, так як вони тривалий час, понад шість місяців, у ньому не проживають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з кожного відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі по 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved