Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

В вересні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу. Відповідачка по справі, [PERSON], продала позивачці вказану квартиру та зобов'язалась протягом трьох місяців з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу квартири звільнити її, а також виписатись з неї. Відповідачі, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], є членами сім'ї [PERSON] Реєстрація відповідачів в спірному будинку не дає змоги позивачу оформити субсидію, а тому просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позивачка надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі повторно в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову суду не надсилали, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надавали. З метою належного повідомлення відповідачів про дату та час розгляду справи було здійснено виклик у пресі - газеті "Слобідський край". З урахуванням цих обставин суд вважає за можливе розглянути справу без не з'явившихся сторін на підставі наявних у справі доказів. Судовим розглядом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі - продажу від 18.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистовим С.Ю та зареєстрованого в реєстрі за № 2985, належить квартира [ADDRESS] ( а.с. 6-7). Згідно п.3.5 вказаного договору продавець, [PERSON] ( відповідачка по справі) зобов'язалась протягом трьох місяців з моменту нотаріального посвідчення договору звільнити квартиру від домашньої обстановки і вжитку, а також виписатися з неї. Із довідки про склад сім'ї позивача вбачається , що в спірній квартирі зареєстровані позивачка [PERSON], відповідачі - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ( а.с.9). Відповідачі за вказаною адресою не проживають з 2013 року, що підтверджується актом КЖРЕП -1 від 12.09.2017 ( а.с.8). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов ' язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ( ст. 391 ЦК України.). Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена правова позиція висловленав постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16, і відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. З урахуванням ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» позивач у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимогати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з ним одну із таких вимог: - про позбавлення права власності на житлове приміщення; - про позбавлення права користування житловим приміщенням; - про визнання особи безвісно відсутною; - про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В зв'язку з тим, що відповідачами не надано до суду доказів в підтвердження того, що вони належним чином користуються спірним житлом, виконують обов'язки з утримання житла, суд вважає, що вимоги є обґрунтованими. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved