Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником 38 /100 частини будинку, розташованого у [ADDRESS] на підставі Договору дарування, посвідченого Т.І. Зубенко, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області 07.11.2001 за № 3871; записано в реєстрову книгу №11 за реєстровим № 1426. В подальшому даний будинок був поділений між нею та сестрою після смерті матері (її частка після поділу 38/100, а адреса [ADDRESS] ). За цією ж адресою проживає її колишній чоловік [PERSON] , шлюб між ними розірвано, що підтверджується копією рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2018 року №161/9422/18. Проте, відповідач продовжує проживати у вказаному будинку, зловживає алкогольними напоями, систематично вчиняє сварки, добровільно виселитись із будинку не бажає, користується електроенергією, газом, проте за комунальні послуги не сплачує. При цьому, [PERSON] часто перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння вчиняє сварки, ображає нецензурною лайкою та погрожує фізичною розправою, підпалом будинку, тим самим створює неможливі умови для проживання іншим особам, влаштовуючи сварки не тільки із нею, а й з чотирнадцятирічним внуком, який проживає в будинку. Ці обставини підтверджуються даними автоматизованої інформацій системи «Єдиний облік» Інформаційного порталу Національної поліції України в Журналі єдиного обліку Луцького ВП ГУНП у Волинській області, де зареєстровано 13 (тринадцять) повідомлень про вчинення насильства та сварок протягом 2018 року. Працівниками поліції проводились з [PERSON] бесіди профілактично-виховного характеру, однак вони не дали бажаних результатів. Відповідач у справі проживає в спірному будинку без відповідних правових підстав, створив нестерпні умови для її проживання, як власника житлового будинку, веде аморальний спосіб життя, в з зв`язку з чим, з останнім неможливо спільно проживати у спірному житловому приміщенні. Посилаючись на вищенаведене, позивач просить суд виселити [PERSON] , [INFO] з житлового приміщення, а саме: житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів, наведених у позовній заяві, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що у матеріалах справи міститься відповідне поштове повідомлення. Крім того, є оголошення на сайті судової влади про розгляд даної справи. Клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов від відповідача на адресу суду не надходили. Суд вважає можливим розглянути дану справу за відсутності відповідача заочно, на підставі наявних у справі письмових доказів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, та подані позивачем докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, суд установив таке. В силу вимог ст. 41 Конституції України, вона має право володіти, користуватися і розпоряджатися житловим приміщенням на власний розсуд. Стаття 109 ЖК УРСР вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Як вбачається з договору дарування житлового будинку від 07.11.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Зубенко Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 3871, [PERSON] (дарувальник), передав у власність [PERSON] (обдарованій), 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 10). Судом встановлено, що в подальшому, після смерті матері, спірний будинок був поділений між позивачем та її сестрою . Після поділу частка позивача становить 38/100частини будинку, а адресу визначено: [ADDRESS] ). Судом також встановлено, що за цією адресою проживає колишній чоловік позивача-відповідач [PERSON] . Як вбачається з будинкової книги А № 10116 для прописки (реєстрації громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] ), відповідач [PERSON] зареєстрований у спірному будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що відповідач проживаючи у спірному будинку, часто ініціює конфліктні ситуації, в результаті чого позивач періодично звертається до правоохоронних органів, про що свідчать висновки Луцького ВП ГУНП у Волинській області за результатами розгляду звернень [PERSON] , зокрема: № 2829 від 13 квітня 2018 року, № 5135 від 06 червня 2018 року, №6234 від 21 липня 2018 року, № 9325 від 26 жовтня 2018 року, №3 від 11 грудня 2018 року. Позивач в судовому засіданні пояснила, що фактичне проживання [PERSON] у житловому будинку, який належить їй на праві приватної власності, створює їй перешкоди у безперешкодному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено судом, станом на день розгляду справи, [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , проте створює перешкоди у здійсненні останньою права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства у їхньому взаємозв`язку слід зробити висновок, що власник майна має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до вимог cm. 157 ЖК Української PCP членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української PCP передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12.04.85 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі cm. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Судом встановлено, що відносно відповідача неодноразово застосовувались заходи впливу, попередження органами поліції і зокрема: 13 квітня 2018 року, 06 червня 2018 року, 21 липня 2018 року, 26 жовтня 2018 року, 11 грудня 2018 року, які не привели до позитивних результатів, оскільки відповідач продовжує порушувати правила співжиття. За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] про виселення відповідача з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. В зв`язку з тим, що спір доведено до суду з вини відповідача, позов задоволено, витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави відповідно до положень ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved