Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні горищем. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на праві власності на лежить квартира № 1 у двоквартирному житловому будинку № 8 по вул..Короленка в м.Луцьку Волинської області. ЇЇ сусід - [PERSON] є власником квартири № 2 у зазначеному будинку. Відповідач протиправно встановив на горищі будинку, що є приміщенням загального користування та належить власникам квартир на праві спільної сумісної власності деревяну перегородку, яка перешкоджає їй доступ до частини горища та унеможливлює обслуговування даху, дахового перекриття та системи пічного опалення, яке знаходиться в цій частині. Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради від 20.11.2017 року встановлено порушення [PERSON] правил користування жилими будинками і жилими приміщеннями, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 150 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. З врахуванням зазначеного, просить усунути перешкоди у користуванні приміщенням горища двоповерхового двоквартирного житлового будинку № 8 по вул.Короленка в м.Луцьку Волинської області шляхом зобовязання відповідача [PERSON] надати їй доступ до даного приміщення горища, демонтувати деревяну перегородку, влаштовану ним в даному приміщенні горища та не чинити перешкод в користуванні даним приміщенням горища, а також стягнути понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в сумі 640, 00 грн. та 1\~100, 00 грн. витрат на правову допомогу. Представник позивача в заяві просить розгляд справи провести без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. При цьому враховано наступне. Квартира № 1 у двоквартирному житловому будинку № 8 по вул..Короленка в м.Луцьку Волинської області належить на праві власності [PERSON], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.04.2013 року (а.с.10). Згідно відповіді виконакому Луцької міської ради від 16.10.2017 року відповідачу [PERSON] на праві власності належить квартира № 2 у вказаному житловому будинку (а.с.4). Згідно вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України,статті 16 ЦК України позивач має право самостійно визначати ефективний для себе спосіб захисту свого порушеного права, якщо такий спосіб захисту передбачено законом. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно достатті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з долученого до матеріалів справи технічного паспорта на квартиру спірний житловий будинок обладнаний горищем. Згідно ч.2 ст.382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Конституційний Суд України у рішенні № 14-рп/2011 від 09.11.2011 року вказав: «За законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт - допоміжні приміщення. Виходячи з вищезазначеного, горище у двоквартирному житловому будинку № 8 по вул..Короленка в м.Луцьку Волинської області є обєктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як визначено Правилами користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затвердженими Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572, власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобовязані брати участь у загальних витратах, повязаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Однак, в порушення вищезазначених вимог закону відповідач встановив на горищі будинку деревяну перегородку, яка перешкоджає позивачу доступу до частини горища та унеможливлює обслуговування даху, дахового перекриття та системи пічного опалення, яке знаходиться в цій частині. Вказане порушення Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями зафіксоване інспектором відділу групи швидкого реагування департаменту муніципальної варти Луцької міської ради в ході реагування на звернення та складено протокол про адміністративне правопорушення № 2408-17 від 24.10.2017 року. Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради від 20.11.2017 року встановлено порушення [PERSON] правил користування жилими будинками і жилими приміщеннями, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 150 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в абз. 2 п. 33 постанови від 07.02.2014 р. № 5 зазначає, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи те, що позивачу на праві спільної сумісної власності належить приміщення горища в двоповерховому двоквартирному житловому будинку № 8 по вул.Короленка в м.Луцьку Волинської області, вона не може бути позбавлена права користування та розпорядження даним майном, однак відповідач своїми діями вчиняє позивачу перешкоди в доступі та користуванні спірним майном, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та задоволення позову. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджує квитанцією від 05.01.2018 року про сплату судового збору на суму 640, 00 грн.; квитанцією до прибуткового касового ордера № 03 від 29.12.2017 року на суму 1 100, 00 грн. згідно угоди про складання позовної заяви. Частиною 4 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України установлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням якості наданих адвокатом стороні позивача послуг, часом, витраченим на їх надання, відповідно до принципу пропорційності, суд вважає, що розмір витрат позивача на правничу допомогу слід стягнути з відповідача в розмірі 1 100 грн. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений судовий збір в сумі 640, 00 грн.

Outcome: approved