Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у частці від заробітку до досягнення дітьми повноліття. У позовній заяві зазначено, що сторони по справі з 21 травня 2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання в шлюбі в них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO]. Протягом останнього часу сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Діти проживають разом з матір'ю та перебувають на її утриманні та вихованні. Відповідач добровільно коштів на утримання дітей не надає. Працездатний, інших утриманців немає, а тому спроможний сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Просила позов задовольнити та стягувати на утримання дітей аліменти в 1/3 частині від усіх видів заробітку відповідача щомісячно. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю. Просила позов задовольнити, оскільне неспроможна самостійно утримувати неповнолітніх дітей. Відповідач позову не визнав. Пояснив, що добровільно надає кошти для утримання дітей. Вважає, що позивачка не вміє ощадливо використовувати кошти, просив у позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторни по справі є батьками двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серія І-НМ №249471, виданим 17 грудня 2013 року, серія І-НМ № 183379, виданим 05 липня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рогатинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області та виконавчим комітетом Висп'янської сільської ради. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. За ч.2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України обовязок надавати утримання неповнолітнім дітям, які не досягли 18 років, покладається рівною мірою на обох батьків. Неповнолітні діти не здатні самі здобувати кошти для існування. Обовязок батьків з утримання своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення нею повноліття. Обовязок утримувати дітей моральний обовязок і найважливіший правовий обовязок їх батьків. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України). При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, що мають істотне значення для справи, а саме: стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище відповідача, ту обставину, що відповідач по справі працює, отримує регулярний дохід, стягнень по виконавчих документах з відповідача не проводиться, інших дітей та непрацездатних осіб на його\~утриманні немає. Відповідач не визнаний інвалідом, не позбавлений можливості працевлаштуватися та отримувати дохід. Позивачка працює, неспроможна самостійно утримувати малолітніх дітей. Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно\~ст. 191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved