Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька. Вказувала, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12.11.2012 шлюб між сторонами було розірвано. Місце проживання доньки [PERSON], [INFO], визначено з матірю, яка кожного року під час літніх канікул доньки виїжджає з нею на відпочинок за кордон, на що батько завжди надавав згоду. Проте останнє прохання про надання відповідного дозволу залишилось без задоволення, відповідач відмовився оформити дозвіл на виїзд дитини за кордон, ніяк не пояснивши причини, на контакт не іде, спілкуватися не бажає. Посилаючись на обставини і підстави, викладені в позовній заяві, які позивач зменшила 12.12.2016 року та остаточно просила суд надати їй дозвіл для тимчасового виїзду за кордон доньки [PERSON], [INFO] без згоди батька [PERSON] в період літніх канікул з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року у Турецьку Республіку на відпочинок. Представник позивачки надала суду заяву про слухання справи у її відсутність та у відсутність позивачки, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав визначених у позові та заяві про зменшення позовних вимог, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не прибув, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомляв. Представник третьої особи органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області надала суду клопотання про слухання справи у її відсутності, при вирішенні питання покладалась на розсуд суду. Суд, вивчивши матеріали позовної заяви, встановив наступне. Згідно\~ст. 313 Цивільного Кодексу України\~фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі. Відповідно ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян у відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 2-1 "Правил перетинання державного кордону громадянами України", затверджених\~постановою КМ України від 27.01.1995 року №57\~перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі. Згідно з п. 2-2 даних правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12.11.2012 року шлюб між [PERSON], укладений 29.04.2006 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис №237, розірвано. Місце проживання доньки [PERSON], [INFO], визначено з матірю. Перші роки після розірвання шлюбу відповідач надав згоду на виїзд дитини за кордон і не перешкоджав відпочинку і розвитку дитини. В минулому році не вдалось домовитись з відповідачем відносно дозволу батька на виїзд дитини за кордон. Позивачка, належним чином піклується про здоров'я доньки, фізичний та духовний розвиток, моральний стан. На даний час має можливість виїжджати з донькою за кордон з метою відпочинку та оздоровлення дитини, розвитку її здібностей. Однак, позивачка не може отримати від відповідача дозвіл на виїзд доньки за межі України у її супроводі. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст.ст.141,155 СК України). Як вбачається зі\~ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»\~батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 р., Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов'язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоровя, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до\~ст. 9 Конституції України 1996 р., діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 Конвенції). Таким чином, виходячи з інтересів дитини, суд вважає за доцільне дозволити виїзд дитини разом із матір'ю за межі України.

Outcome: approved