Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

До Дніпровського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, стягнення аліментів на утримання дитини. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та стягнення аліментів на утримання дитини, виділено в самостійне провадження позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та стягнення аліментів на утримання дитини. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , до досягнення дитиною повноліття, аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000,00 грн щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову. Вимоги обґрунтовані тим, що з 16 серпня 2018 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що з червня 2019 року вона з дитиною почала проживати за адресою реєстрації: [ADDRESS] . Час від часу відповідач вимагає віддати йому дитину, погрожує відібрати/вкрасти дитину та разом з нею переїхати на проживання або до іншого регіону України або до Молдови та Румунії. Щодо сплати аліментів на утримання дитини згоди між сторонами не досягнуто. На думку позивача відповідач матеріально забезпечений, має постійний дохід та в змозі належним чином фінансово утримувати дитину. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2020 року відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явилась, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, також просила суд розглянути справу за її відсутності та відсутності її представника . Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, подав до суду заяву про визнання позову, в якій проти задоволення позову щодо стягнення з нього аліментів в розмірі 10 000,00 грн щомісяця на утримання доньки та визначення місця проживання дитини з матір`ю не заперечував, просив задовольнити позов під час підготовчого засідання та ухвалити рішення за його відсутності. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в підготовче засідання не з`явився, Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації подано до суду висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, та ухвалити рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно положень ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що між сторонами 16 серпня 2018 року було укладено шлюб (а.с.29). Сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.30). Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків (ч.1 ст.160 СК України). Крім того, за приписами ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. В п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №217 зазначено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків. Отже, аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що місцем проживання дитини, яка не досягла 10 років, є зареєстроване у визначеному законом порядку місце проживання одного з батьків. Як вбачається з матеріалів справи місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.27, 31). 28 грудня 2019 року [PERSON] звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , однак у задоволені заяви було відмовлено у зв`язку з відсутністю письмової згоди батька (а.с.32). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Як роз`яснено у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року за №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно Висновку від 19 серпня 2020 року №103/6438/41/3 органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (протокол засідання Комісії №14 від 12 серпня 2020 року), орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Як убачається з матеріалів справи, позивачеві належить на праві власності 1/5 частка квартири [ADDRESS] (а.с.33). [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з відповідного реєстру (а.с.34). Наявність у позивача самостійного доходу не заперечується відповідачем. За результатами наркологічного огляду у позивача ознак наркологічних захворювань не виявлено, як і протипоказань за результатами психіатричного огляду, про що у 2020 році видані відповідні сертифікати (а.с.36). Отже даних про наявність будь-яких негативних явищ, передбачених ч.2 ст.161 СК України, які б перешкоджали проживанню малолітньої доньки сторін з позивачем, матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю є обґрунтованими, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, відповідач не заперечує щодо цього, а тому позов в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю підлягає задоволенню, оскільки це відповідатиме якнайкращим інтересам дитини та не порушуватиме прав, свобод та інтересів інших осіб. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи як матеріальне становище позивача, так і матеріальне становище відповідача, який не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 10 000,00 грн на місяць, а також виходячи із засад розумності та справедливості, зважаючи на спроможність відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо, з урахуванням утримання дитини з боку позивача, для забезпечення належного її матеріального утримання та гармонійного розвитку, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів також підлягає задоволенню. Разом з тим, згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про присудження аліментів з відповідача, починаючи з 04 червня 2020 року. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за вимогою про визначення місця проживання дитини, в розмірі 420,40 грн. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 420,40 грн, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Разом з тим, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 420,40 грн за вимогою про стягнення аліментів, від сплати якого при зверненні до суду позивач була звільнена. На підставі викладеного,

Outcome: approved