Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

Адвокат Гончарук М.П., який діє від імені та в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за позикою у розмірі 5500 Євро, а також судовий збір за подання позову та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 03.05.2019, 06.05.2019 та 21.12.2019 між сторонами згідно усної домовленості [PERSON] отримав в борг у позивача [PERSON] грошові кошти у загальній сумі 5500 Євро і зобов`язався повернути позику до лютого 2020 року. Даний факт підтверджується розписками від 03.05.2019, 06.05.2019 та 21.12.2019. Відповідач, у встановлений в розписці строк кошти не повернув, на звернення щодо повернення коштів не реагує. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2020 року головуючим суддею у даній цивільній справі визначено суддю Адамовича О.Й. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 31.08.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Заявою від 06.10.2020 року представником позивача адвокатом Гончаруком М.П. усунуто недоліки позовної заяви шляхом подачі позовної заяви в новій редакції та сплатою судового збору. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 16.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні 04.03.2021р. позовні вимоги підтримав, вказав на те, що позивач проживає в Королівстві Швеція де також перебував відповідач [PERSON] . Сторони є добре знайомими. В дане судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та за наявними в справі доказами, позовні вимоги підтримує повністю (а.с.57). Заперечень щодо прийняття заочного рішення не надано. Відповідач відзив на позов до суду не надав, копія ухвали про відкриття провадження від 16.11.2020 разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками судом направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідача (а.с.28,29,42,43,54,55). Крім того, відповідача повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке оприлюднено 15.01.2021 та 11.03.2021 (а.с. 39,51,52). У судове засідання 15.01.2021, 04.03.2021 та 23.04.2021 відповідач не з`явився. Таким чином відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч.1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст.ст.211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 03.05.2019 року [PERSON] отримав в позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 2900 Євро, що підтверджується розпискою від 03.05.2019 року. Оригінал розписки надано суду та долучено до матеріалів справи (а.с. 45). У розписці відповідач зобов`язався повернути 2900 Євро до 05.11.2019 року. 06.05.2019 року [PERSON] отримав в позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 Євро, що підтверджується розпискою від 06.05.2019 року. Оригінал розписки надано суду та долучено до матеріалів справи (а.с. 46). У розписці відповідач зобов`язався повернути 2000 Євро до 15.11.2019 року. 21.12.2019 року [PERSON] взяв в позику в [PERSON] грошові кошти в сумі 600 Євро, що підтверджується розпискою від 21.12.2019 року. Оригінал розписки надано суду та долучено до матеріалів справи (а.с. 47). У розписці відповідач зобов`язався повернути 600 Євро у лютому 2020 року. Проте, у визначений в договорі строк відповідач позику позивачу не повернув. З метою вирішення питання повернення боргу, між позивачем та відповідачем 03.05.2020 року було укладено угоду про врегулювання заборгованості, в якій сторони погодили суму боргу, порядок та строки часткового погашення, зокрема до 15.11.2020р. (а.с. 6). Однак, на момент звернення позивача з позовом до суду відповідач не виконав договірні зобов`язання, а між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе боргових зобов`язань. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц / провадження № 14-446цс18 від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Як вбачається зі змісту розписки, позика відбувалася в Євро без визначення гривневого еквіваленту. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Велика Палата прийшла до висновку, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Станом на день звернення з позовом відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, доказів про повернення грошових коштів матеріали справи не містять, таким чином суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договорами позики від 03.05.2019, від 06.05.2019 та від 21.12.2019 року у загальній сумі 5500 Євро. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України ) Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З метою отримання професійної правничої допомоги відповідач [PERSON] уклала з Адвокатським бюро «Гончарук і партнери» (директор [PERSON] ) Договір про надання професійної правничої допомоги №03/03/20 від 03.03.2020 р. (а.с.8). Згідно п.4.1 за надання правової допомоги клієнт виплачує адвокату гонорар у розмірі 1100 Євро (а.с. 8). Фактично клієнтом було перераховано кошти у загальному розмірі - 550,00 Євро, що підтверджується Меморіальним ордером №1703980131від 17.03.2020 р. (а.с. 44). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 1 ст. 246 ЦПК України). Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідачем не подано. В постанові Верховного Суду від 22.11.2019 р. у справі №910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Таким чином, оскільки представником позивача було надано підтвердження фактичної оплати витрат на правничу допомогу, сторонами погоджено вказаний розмір на правничу допомогу, а клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу відповідачем не подано, суд приходить до висновку, що такі витрати в сумі 550 Євро підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 1824,04 грн., відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір". На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1824,04 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved