Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

До Володимирецького районного суду Рівненської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування позову вказує, що з 20 лютого 2004 року по 3 серпня 2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Від спільного шлюбу у них народилася п`ятеро дітей: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 27.08.2015 року з відповідача стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 50 грн. на кожну дитину, щомісячно. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 3 серпня 2017 року. З 23.07.2018 року розмір аліментів на утримання дітей збільшено до 930 грн. на кожну дитину, але не менше 50 вдсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач в добровільному порядку аліменти не сплачує. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного начальником Володимирецького районного відділу ДВС, заборгованість по аліментах, станом на вересень 2020 року становить 122100 грн. Відповідно до проведеного розрахунку неустойки (пені) - загальна суми пені становить - 505 541 грн. 50 коп. Враховуючи викладене та норми ст.196 СК України, просить суд стягнути з [PERSON] на її користь неустойку ( пеню) від суми несплачених аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 122100 грн. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 21.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надіслала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає частково, оскільки в добровільному порядку допомагав дружині та дітям. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав: Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був укладений 20 лютого 2004 року і зареєстрований Довговільською сільською радою Володимирецькому району, про що зроблено актовий запис №5. 03.07.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, згідно рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03.07.2017 року. Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилося п`ятеро неповнолітніх дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвами про народження дітей, серії [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] . На підставі рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21.06.2018 року, змінено розмір стягнення аліментів з [PERSON] , встановлений рішенням Володимирецького районного суду від 27.08.2015 року. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей, аліменти в твердій грошовій сумі по 930 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з часу набрання рішення суду законної сили і до досягнення кожною дитиною повноліття. Рішення суд набрало законної сили 23 липня 2018 року. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого начальником Володимирецького районного відділу державної виконавчої служби, станом на 1 жовтня 2020 року [PERSON] має заборгованість по аліментах в розмірі - 122100 грн. Вказаний розмір заборгованості за аліментами обчислений державним виконавцем у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та ч.3 ст.195 СК України, а тому приймається судом до уваги. Згідно ч.4 ст.17 СК України, невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно до ст. 3 Конвенції Про права дитини , прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ(78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, - суд повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частинами 2, 3 принципу 7 Декларації прав дитини прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року - найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Дитині має бути забезпечена повна можливість відпочинку та ігор, спрямованих на цілі освіти; суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів). Виходячи з того, що аліменти є періодичним платежем, який повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця, у разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені (дати вчинення розрахунку). Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені обраховується шляхом додавання сум пені, обрахованих за кожним місячним (періодичним) платежем. Відповідні висновки щодо розрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц та від 3 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц, згідно з якими Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 1 липня 2015 року у справі № 6-49цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15 і від 2 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16 щодо обчислення пені у кожному місяці як 1% від платежу, помножений на кількість днів у відповідному місяці. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого Володимирецьким районним відділом ДВС ГТУЮ у Рівненській області, станом на 01.10.2020 року, заборгованість [PERSON] за аліментами становить 122100 грн. Розмір заборгованості зазначений у розрахунку державного виконавця сторонами не оспорюється. Статтею 196 СК України, із змінами внесеними Законом України від 17.05.2017 року №2037-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів", встановлено граничний розмір пені, яка може бути стягнута в разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, у розмірі, що не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, що є обставиною, що пом`якшує відповідальність, а тому стаття 196 СК України, змінена Законом України від 17.05.2017 року №2037-VIII , на підставі частини першої статті 58 Конституції України має зворотню дію в часі. Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 05 вересня 2018 року по справі №753/12684/16, провадження №61-18327св18. Як роз`яснено в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» , передбачена ст.196 Сімейного Кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії , §§ 29-30).Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Відповідач позовні вимоги визнав частково, відзив на позовну заяву не подано. Позивачка в своїй заяві просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 122100 грн., що становить 100 відсотків заборгованості по аліментах, і відповідає вимогам ст.196 СК України. А оскільки факт наявності заборгованості зі сплати аліментів підтверджується належними доказами - розрахунком заборгованості, і відповідачем не спростовано вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів позивачу у вказаний період, суд приходить до висновку, що вказана заборгованість виникла з вини відповідача і вимоги позивача про стягнення пені є обґрунтованими. Таким чином, виходячи з принципу диспозитивності, передбаченої ст.13 ЦПК України, позовні вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved