Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про звільнення майна з під арешту, а саме просить усунути перешкоди в розпорядженні майном шляхом зняття арешту із 2/3 квартири за адресою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилася. Представник позивача в судовому засіданні не з'явився, подав до уду заяву про слухання справи у його відсутності, посив суд позов задовольнити. Представник відповідача - Головного управління національної поліції у Львівській області у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки. У відповідності до ст.ст.169, 224 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи письмові докази в їх сукупності, суд позов задовольняє з огляду на таке. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що позивач по справі є власником 2/3 квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, 2/3 квартири за адресою : [ADDRESS], що належать на праві власності [PERSON] перебувають під арештом, накладеним старшим слідчим СУ ГУМВСУ у Львівській області Гелецьким В.І. в межах кримінальної справи № 141-2596 від 17.03.2009 року. Представником позивача скеровано клопотання про скасування постанови старшого слідчого Гелецького В.І., слідчого управління ГУМВСУ у Львівській області про накладення арешту на майно [PERSON] Згідно відповіді Головного управління національної поліції у Львівській області арешт був накладений в процесі розслідування кримінальної справи № 141-2596. Представник позивача по справі дав пояснення по справі, що до даної кримінальної справи [PERSON] не має жодного відношення та лише була допитана в якості свідка, а кримінальна справа була порушена проти голови правління кредитної спілки «Християнська злагода». Також повідомив, що у вказаній справі постановлено вирок, який вступив в законну силу. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормою статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист праві основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, належно від волі інших осіб. Нормами ч.ч. 1, 2 ст. 321ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав, яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника. Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний врахувати висновки Верховного Суду України, викладенні у рішеннях прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України. Приписами ч.1 ст. 360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно установленої судової практики Верховного Суду України, висловленої в постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 6-26 цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, при розгляді якої Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що "право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, тобто законодавство про захист права власності поширюється на ці відносини". Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному об'ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позов є законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved