Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

В суд звернулася [PERSON] з позовом до Володимирецької селищної ради Рівненської області про визнання права власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачка вказує, що з 1981 року вона працює вчителем Половлівської ЗОШ. 27.07.1987 вона зареєстровала своє місце проживання та почала проживати в квартирі [ADDRESS] . [INFO] у неї народився син [PERSON] , а [INFO] народилася дочка [PERSON] , які з моменту народження по даний час проживають разом з нею за вищевказаною адресою. Рішенням Половлівської сільської ради від 07.05.1996 року №18 «Про приватизацію державної житлової квартири» [PERSON] було дано згоду на приватизацію державної житлової квартири як вчителю Половлівської ЗОШ. Інших документів (житлових чеків, ордерів тощо) позивачці органами місцевого самоврядування не видавалося. Станом на день звернення до суду на території Володимирецької об`єднаної територіальної громади відсутній орган приватизації, через що, позивачка не має можливості вирішити дане питання у позасудовому порядку. Також [PERSON] зазначає, що з моменту вселення у дану квартиру, постійно, відкрито і добросовісно користується нею як власник, проводить ремонти, сплачує усі витрати по комунальним платежам, але не може законно та вільно володіти, користуватися та розпоряджатися нерухомим майном. Тому просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Вказаний позов надійшов до суду 10 серпня 2021 року. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 27 вересня 2021 року судом закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Позивачка у судове засідання не з`явилася, однак надала суду заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник Володимирецької селищної ради у судове засідання не з`явився, надіслали суду заяву в якій просили розгляд справи проводити без участі їх представника. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В судовому засіданні було встановлено ряд фактичних обставин справи. Так судом встановлено, що [PERSON] , зареєструвала своє місце проживання в [ADDRESS] з 27 липня 1987 року, що стверджується штампом про реєстрацію місця проживання у паспорті позивачки, серії [NUMBER] . Житловий будинок [ADDRESS] є об`єктом комунальної власності, власником якого є Половлівська сільська рада, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №268979095 та технічним паспортом на будинок. У зв`язку з припиненням діяльності Половлівської сільської ради як юридичної особи та утворенням Володимирецької об`єднаної територіальноїгромади, фактично на даний час власником будинку є Володимирецька селища рада. Також сторони не заперечували факту, що з 27 липня 1987 року позивачка з дозволу сільської ради вселились до квартиру [ADDRESS] , і з того часу відкрито та безперервно користуються вказаною квартирою. Відповідач жодним чином не заперечував тієї обставини, що таке володіння житловим будинком з боку позивача було добросовісним. Таким чином, суд вважає встановленими та такими, що не підлягають доведенню, обставини заволодіння позивачем квартирою [ADDRESS] , а також факт відкритого та безперервного володіння ним цією квартирою. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1, 4 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, зі змісту вказаної норми вбачається, що задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності таких умов: по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. По-четверте, необхідною умовою є відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. При цьому,володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Позивачем доведено наявність всіх вказаних умов, що є підставою для задоволення позову. Як вже зазначалось, сторони визнали відкритий та безперервний характер володіння квартирою, оскільки позивачка, проживала та була зареєстрована в цій квартирі постійно, та не тільки відповідачу та іншим особам, та й органам місцевого самоврядування було про це відомо. Позивачка та члени її сім`ї продовжують володіти квартирою і на час судового розгляду справи. При цьому суд констатує, що позивачка з 27.02.1987 року сплачує за комунальні послуги, діти відвідували навчальний заклад в с. Половлі, зареєстровані у спірній квартирі, тобто про дану обставину було відомо, що позивачка ставились до квартири, як до своєї власної - безперешкодно володіла нею, утримувала, здійснювали ремонт. Ці обставини підтверджуються наданими позивачем доказами. Позивачка оплачувала електроенергію, при цьому особовий рахунок був відкритий саме на [PERSON] , що підтверджується письмовими доказами. У відповідності до ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" №2482-ХП від 19.06.1992 року, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Як вбачається зі ст..ст.5,8 цього ж Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), при цьому квартира (будинок) передається у спільну часткову чи в спільну сумісну власність. Відповідно п. 11 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового буді зництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, передбачено, що судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння чи відшкодування його вартості, про усунення інших порушень прав власника. Судами розглядаються й інші позови, пов`язані з охороною права приватної власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Таким чином, позивачка, як особа, яка користується житлом, набула право на його приватизацію, однак не має змогу скористатись вказаним правом, оскільки станом на день звернення до суду на території Володимирецької об`єднаної територіальної громади відсутній орган приватизації. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. З урахуванням сукупності вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] , яка з 27 липня 1987 року добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном -квартирою [ADDRESS] - і продовжує відкрито та безперервно володіти цим нерухомим майном, несе витрати на його утримання, більше десяти років, відповідачем по справі спростувань вказаних обставин та вимог про повернення цього нерухомого майна не заявлено, набула права власності на це майно, у зв`язку з чим її позов підлягає задоволенню. Питання про повернення сплаченого при подачі позовної заяви судового збору позивачі не ставлять.

Outcome: approved