Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

Заявник, [PERSON], 25.05.2018 р. звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою, про встановлення юридичного факту спільного проживання однією сімю [PERSON] та її чоловіка [PERSON] на час його смерті 23.08.1959 р., а також [PERSON] та заявника на час її смерті 27.02.1977 р. Зазначив, що встановлення цих юридичних фактів йому необхідне для оформлення спадщини за заповітом після смерті бабусі, [PERSON], померлої 27.02.1977 р., яка була ним фактично прийнята. В свою чергу [PERSON] прийняла, проте не оформила спадщину від свого чоловіка - [PERSON], який помер 23.08.1959 р.. На момент його смерті вони проживали разом за адресою: м. Київ, пров. Кочубеївський, буд. 18, п/б. На момент смерті його бабусі - 27.02.1977 р. він проживав разом з нею та дружиною [PERSON] за однією адресою: м. Київ, пров. Кочубеївський, буд. 18, п/б. В подальшому 07.12.2016 р. він звернувся до приватного нотаріуса, [PERSON], із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 10.12.1975 р. після його померлої бабусі - [PERSON] [PERSON] від 21.05.2018 р. йому було відмовлено у відкритті спадкової справи - не надано доказів спільного проживання [PERSON] та [PERSON] станом на 23.08.1959 р. та не надано документів щодо спільного проживання [PERSON] та [PERSON] станом на 27.02.1977. Також нотаріусом було рекомендовано звернутись до суду за місцем проживання із заявою про встановлення вказаних юридичних фактів. Таким чином, для відкриття спадкової справи та відповідно реалізації цивільного права заявника на отримання спадщини за заповітом після його померлої бабусі, [PERSON], необхідно встановити вищевказані юридичні факти: Через втрату сімейного архіву, багато документів не збереглось, тому відомості про родинні зв'язки родини [PERSON] - [PERSON] необхідно було встановлювати шляхом направлення відповідних запитів до архівних установ, що зайняло чималий проміжок часу, зокрема було встановлено, що [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON]) У.В. народилась 10.12.1892 в с. Великі Дмитровичі Київського повіту губернії; 25.09.1923 р. у Либідському районному ЗАГСІ м. Києва зареєстровано актовий запис №1067 про шлюб між [PERSON] та [PERSON]; 02.04.1914 міститься запис про народження [PERSON], батьками якої є [PERSON] та його дружина [PERSON]; 30.11.1933 Сталінським районним відділом ЗАГС м.Києва було зареєстровано актовий запис №757 про шлюб між [PERSON] та [PERSON], після шлюбу прізвище [PERSON] змінилось на «Гончарук»; відповідно до актового запису про народження [PERSON], який народився 20.05.1950, матір'ю [PERSON] - є [PERSON]; 23.08.1959 помер [PERSON], який згідно актового запису про смерть проживав на момент смерті за адресою: м. Київ, Уборичів провулок, 18-1 (в подальшому провулок було перейменовано на Кочубеївський); документи про смерть отримала мати [PERSON] - [PERSON], яка теж проживала на той час за вказаною адресою; 27.02.1977 померла [PERSON]; [PERSON] померла 10.10.1996; будинок за адресою: м. Київ, пров. Кочубеївський, 18 належав [PERSON] на підставі акту купівлі - продажу від 22.03.1928. Через те, що з моменту вищевказаних подій пройшов чималий проміжок часу та у зв'язку з втратою сімейного архіву родини [PERSON] -[PERSON], встановити іншим чином факти спільного проживання [PERSON], [PERSON] та [PERSON], окрім як в судовому порядку неможливо. Просив позов задовольнити. Заінтересована особа, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - [PERSON], у судове засідання не зявилася, надіслала до суду письмові пояснення, просить заяву [PERSON] розглядати без її участі, про встановлення вказаного факту не заперечує. Додатково зазначила, що упродовж 2016-2017 років шляхом направлення запитів до архівних установ міста Києва та Київської області вдалося встановити родинні звязки та підтвердити документально факт того, що [PERSON] дійсно є онуком померлої [PERSON], яка в свою чергу є дружиною [PERSON], який згідно листа КМБТІ від 28.12.20126 р. №2412 рахується власником приватного будинку за адресою: м. Київ, пров. Кочубеївський, 18. В свою чергу саме наведений будинок вказаний в заповіті [PERSON] від 10.12.1975 р., який посвідчено Другою Київською державною нотаріальною конторою, як майно, яке вона заповідає своєму онуку [PERSON] Таким чином для відкриття спадкової справи за заявою [PERSON] після померлої [PERSON] необхідним є встановлення наступних юридичних фактів: факту спільного проживання однією сімєю [PERSON] та її чоловіка [PERSON] станом на момент смерті [PERSON] (23.08.1959 р.) та факту спільного проживання однією сімєю [PERSON] та її онука [PERSON] станом на момент смерті [PERSON] (27.02.1977 р.). У судовому засіданні представник заявника на підставі довіреності заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у заяві, просив задовольнити. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши вступне слово представника заявника, дослідивши докази у справі та нотаріально посвідчені пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Заявник, [PERSON], народився 20.05.1950 р. а м. Києві, в графі матір зазначено «Гончарук Марія Сергіївна», що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9-10) Мати заявника уклала 30.03.1933 р. шлюб з [PERSON], складений Сталінським районним відділом реєстрації актів цивільного стану м. Києва, внаслідок чого змінила прізвище з «Клімкова» на «Гончарук», що підтверджується листом №068/02-12/395 Державного архіву м. Києва від 01.03.2018 р. (а.с.16-19). Відповідно до відомостей метричної книги церкви [PERSON] с. Великі Дмитровичі Київського повіту губернії за 1914 р. міститься запис про народження [PERSON], запис у графі батьки : [PERSON] і дружина його [PERSON]», що підтверджується листом №02-1516, 02-1515 Центрального державного історичного архіву України в м. Києві від 28.04.2018 р. (а.с.13). Запис про шлюб баби і діда заявника не зберігся, проте відповідно до відмітки про внесення змін у метричний запис про народження [PERSON] шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований в Либідському районному відділі ЗАГС м. Києва 25.09.1923 р., що підтверджується листом №02-1513 Центрального державного історичного архіву України в м. Києві від 28.04.2018 р. (а.с.15). Відповідно до інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №ПБ-2016 №2412 від 28.12.2016 р. житловий будинок №18 про пров. Кочубеївському (до 1944 р. Боричів пров.) на праві власності зареєстрований на імя [PERSON] на підставі акту купівлі-продажу від 22.03.1928 р., посвідченого 5-ю Київською державною нотконторою №1617, зареєстрованого в Бюро 18.10.1947 р. за реєстровим №3661, в реєстровій книзі 17-28, тобто фактично його було придбано в шлюбі (а.с.12). [PERSON], дід заявника, помер 23.08.1959 р. в м. Києві (адреса: вул. Боричів пров. 18-1), що підтверджується копією запису акта про смерть №748. Зазначено ПІБ заявника [PERSON] (м. Київ, Боричів пров. 18-1) (а.с.22). Після його смерті відкрилась спадщина, що складається з належного йому житлового будинку №18 про пров. Кочубеївському (до 1944 р. Боричів пров.) в м. Києві. \~ \~ \~ \~Дружина спадкодавця [PERSON], [PERSON], проживала в житловому будинку №18 про пров. Кочубеївському (до 1944 р. Боричів пров.) в м. Києві спільно з померлим чоловіком, донькою та онуком з часу його придбання (1928 р.) до самої смерті (1977 р.), що підтверджується зокрема показами свідків [PERSON] та [PERSON], а також складеним нею заповітом, тобто фактично вступила в управління спадщиною (а.с. 11) Так, згідно заповіту від 10.12.1975 р., [PERSON], що мешкає в [ADDRESS], на випадок смерті зробила заповітне розпорядження: належний їй будинок, який знаходиться в м. Києві, Московському районі, пер. Кочубеївський під №18 заповідає своєму онуку - [PERSON] (а.с.11). 27.02.1977 р. померла баба заявника, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, та відкрилась спадщина (а.с.21). На час її смерті в будинку постійно з нею проживали її донька - [PERSON], онук [PERSON], дружина онука [PERSON], що підтверджується зокрема показами свідків [PERSON] та [PERSON] а також повідомленням про захоронення на Байковому кладовищі до раніше померлої особи, [PERSON] (чоловіка), за заявою [PERSON] (а.с.20). Заявник вважав, що його мати, [PERSON], оформила на себе право власності на будинок, оскільки про існування заповіту на той час йому відомо не було через відсутність єдиного реєстру заповітів, а за життя бабуся йому про його складання не повідомляла, тому із заявою про прийняття спадщини він не звертався. 10.10.1996 р. померла його мати, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданим відділом РАГС Московського району м. Києва (а.с.20). На час її смерті він був зареєстрований та проживав в цьому будинку, проте внаслідок сімейних обставин (народження дітей у1978 р. та 1981 р.) через деякий час переїхав до помешкання своєї дружини [PERSON], що підтверджується копією його паспорту та показами свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Про існування заповіту заявник дізнався у 2016 році, коли випадково знайшов в будинку його примірник, у звязку з чим одразу звернувся до нотаріуса, проте отримав відмову, оскільки відсутні докази, що на момент смерті [PERSON] (27.02.1977 р.) [PERSON] проживав разом з нею за адресою: м. Київ, пров. Кочубеївський, 18, та розяснено йому право на звернення до суду для встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем (а.с.7-8). Через втрату сімейного архіву, будинкової книги та інших документів, які могли б підтвердити, окрім сімейних відносин, його спільне проживання із спадкодавцем, враховуючи значний проміжок часу, а тому іншим чином ніж встановлення юридичного факту в судовому порядку зазначені обставини підтвердити неможливо, що позбавляє його права на спадкування. Допитані письмово свідки [PERSON] та [PERSON], показали, що заявник є рідним онуком померлої [PERSON] та постійно проживав, у тому числі на час її смерті, разом з нею, матірю [PERSON], дружиною [PERSON] в одному будинку по пров. Кочубеївському, 18 в м. Києві, доглядав та допомагав бабусі по господарству, вів спільний побут із нею та сімейний бюджет. Дослідивши у сукупності встановлені фактичні обставини справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог із застосуванням наступних норм права та наведенням відповідних мотивів. Особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та у звязку з цим звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст. 4,5 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі (ст.3 ЦПК України). Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. (ст.ст. 19, 293 ЦПК України) Відповідно до положень ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п.23 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №7\~від 30.05.2008\~року"\~Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування" якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно роз'яснень п. 16 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заява про встановлення факту прийняття спадщини може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. Цивільний кодекс\~України (чинний\~з 01.01.2004\~р.)\~застосовується до\~цивільних відносин,\~що виникли\~після набрання\~ним чинності. Щодо\~цивільних відносин,\~які виникли\~до набрання\~чинності Цивільним\~кодексом України,\~положення цього\~Кодексу застосовуються\~до тих\~прав і\~обов'язків,\~що виникли\~або продовжують\~існувати після\~набрання ним\~чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. встановлювалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прий\-няття спадщини. При цьому в юридичній літературі того часу допускалась можливість фактичного вступу в управління спадковим майном шляхом проживанням в тому ж приміщенні та користування тими ж предметами, що раніше належали спадкодавцеві. Водночас, на відміну від ЦК УРСР 1963\~року, чинний ЦК не передбачає прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в\~управління або володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у\~володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця з управління, розпорядження і використання майна, підтримання його в належному стані, сплати податків, страхових внесків, інших платежів, здійснення за рахунок спадкового майна витрат, погашення боргів спадкодавця та ін. Причому цей перелік не є вичерпним. Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ норми п.\~5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК слід розуміти таким чином, що правила книги\~6 ЦК можуть бути застосовані лише до спадщини, яка відкрилася після 01.07.2003\~і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529531 ЦК УРСР 1963 р. Отже, щодо спадщини, яка відкрилася до 01.01.2004, допускається фактичний вступ у володіння нею, а тому за наявності документів, що підтверджують фактичне прийняття спадщини, нотаріусом може бути видане свідоцтво про право на спадщину. При цьому спадкоємець, який фактично вступив у володіння й управління спадщиною до 01.01.2004, не обмежений строком у праві на отримання свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм\~ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема\~ЦК УРСР. Якщо спадщина відкрилась у період чинності\~ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до п.1 ч.1ст. 549 ЦК УРСР 1963 року(чинній на момент відкриття спадщини) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Судом встановлено, підтверджено поясненнями представника заявника та не спростовано наданими суду доказами, що заявник [PERSON] постійно проживав із спадкодавцем до її смерті (27.02.1977 р.), та після цього, тобто фактично вступив в управління спадковим майном, навіть не знаючи про наявність заповіту, звернувся із заявою про прийняття спадщини 28.11.2016 р. за заповітом після того як дізнався про його існування, при цьому обставин що свідчать про неприйняття ним спадщини та/або відмови в прийнятті встановлено не було (а.с.6). А також підтверджено належними «поза розумним сумнівом» доказами, що [PERSON] постійно проживала з чоловіком [PERSON] в період з часу придбання будинку (1928 р.) до його смерті (23.08.1959 р.), та продовжувала в ньому проживати до своєї смерті (1977 р.), тобто фактично вступила у володіння спадковим майном. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Частиною 2 ст.315ЦПК\~України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено інший порядок їх встановлення. Таким чином, оскільки заявник є єдиним спадкоємцем за заповітом, у судовому засіданні підтверджено належними і допустимими доказами факт спільного проживання заявника із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини (27.02.1977 р.), та спільного проживання однією сімєю [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини (23.08.1959 р.), при цьому не було заявлено про відмову від спадщини, а тому вважається таким, що її прийняв. З урахуванням викладеного, на підставі Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику в справах про спадкування», ст. 549 ЦК УРСР,

Outcome: approved