Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання заповіту нікчемним. Свої вимоги позивач мотивував за життя 14 грудня 2010 року його бабуся [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося відповідачу [PERSON] 22 серпня 2014 року бабуся померла. Він є спадкоємцем померлої за правом представлення. Після смерті бабусі відкрилася спадщина на цілий житловий будинок і земельну ділянку по вул.Маршала Василевського,53 у м.Миколаєві. У встановленому законом порядку він, як спадкоємець померлої за правом представлення, звернувся до Другої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, в оформленні спадкових прав йому було відмовлено, з тих підстав, що бабуся залишила заповіт на [PERSON] Між тим, він вважає, що заповіт був складений з порушенням вимог закону щодо його форми та посвідчення, та в нього є сумніви, що при складанні заповіту на користь [PERSON] його бабуся діяла добровільно, без стороннього впливу на неї зі сторони [PERSON], відповідно до її бажання, та розуміла текст заповіту. Посилаючись на ці обставини, просив суд визнати заповіт нікчемним. Ухвалою суду від 27.07.2015 року позовні вимоги [PERSON] до приватного нотаріуса [PERSON] про визнання заповіту нікчемним залишено без розгляду. Приватного нотаріуса [PERSON] залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов, просили про його задоволення. Відповідач заперечував проти позову. Відповідач вказував на те, що заповіт на його користь його мати склала за власною волею і бажанням. Посилаючись на ці обставини, просив в позові відмовити. Приватний нотаріус [PERSON] вказувала на те, що [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] за її власним бажанням. Заповіт було складено та посвідчено у відповідності з вимогами діючого на той час законодавства. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2010 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, взагалі все те, що на день смерті буде їй належати, вона заповіла відповідачу своєму сину [PERSON]. 22 серпня 2014 року [PERSON] померла. Як слідує зі спадкової справи, заведеної 29 серпня 2014 року Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, 29 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 04.02.2015 року Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою також було зареєстровано заяву [PERSON] про прийняття ним спадщини після смерті [PERSON] Загальні положення про спадкування визначені главою 84 ЦК України. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною вільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Як вбачається із роз'яснень, викладених у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 року заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Перелік способів захисту цивільних справ та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до ст.ст. 1233, 1248, 1253 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Згідно з п.п. 157,158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, його посвідчення має відбуватися при свідках. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, імя, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Пункт 16 зазначеної Інструкції передбачає наступне, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати правочин, заяву чи інший документ, за її дорученням і в її присутності та в присутності нотаріуса може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, зацікавлена у вчиненні нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчу вальному написі. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. В оспорюваному позивачем заповіті від 14.12.2010 року нотаріусом зазначено, що заповіт записано зі слів [PERSON], але у звязку з хворобою заповіт прочитано вголос нотаріусом та свідками [PERSON] та [PERSON]. В заповіті також вказано, що у звязку з хворобою заповідача текст заповіту підписано [PERSON] Крім того, нотаріусом в заповіті також було зазначено, що заповіт повністю прочитаний уголос і самим заповідачем до його підписання у присутності запрошених нею свідків. Між тим, в матеріалах справи відсутні жодні докази, які б підтверджували наявність хвороби у [PERSON], як зазначено у заповіті, та яка могла бути перешкодою для власноручного його підпису заповідачем. Натомість із пояснень свідків в судовому засіданні слідує, що [PERSON] була неграмотною і неписьменною, у звязку з цим вони і були запрошені до нотаріуса. Проте, в матеріалах справи містяться відомості з підписом на отримання пенсії [PERSON], а також наявна заява [PERSON] з її власним підписом нотаріусу від 04.07.1996 року про прийняття нею спадщини. Із змісту показів свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON] вбачається, що вони були присутні при укладенні заповіту на прохання самого [PERSON] Крім того, текст заповіту не містить повних відомостей про особу свідків, а саме дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особи свідків. Зазначені порушення не відповідають вимогам частини 3 статті 1247 ЦК щодо форми заповіту та його посвідчення, а тому заповіт від 14 грудня 2014 року є нікчемним за частиною 1 статті 1257 ЦК. За правилами частини 2 статті 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідного спору. У разі відсутності вимог про застосування наслідків такого правочину суд вказує у резолютивній частині судового рішення про нікчемність правочину (пункт 5 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту нікчемним підлягає задоволенню.

Outcome: approved