Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимоги просить суд надати дозвіл на разові тимчасові виїзди неповнолітній [PERSON], [INFO], для відпочинку та оздоровлення за межі України до країн: Польща, Угорщина, Болгарія, Іспанія, Італія, Греція, Туреччина, Єгипет, Об'єднанні Арабські Емірати, у супроводі матері [PERSON], без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON], на період з дня набрання рішення законної сили до 31 грудня 2010 року та надати дозвіл [PERSON], без згоди батька дитини [PERSON] на оформлення проїзних документів для тимчасово виїзду за межі України неповнолітньої [PERSON], [INFO], на період з дня набрання рішенням законної сили до 31 грудня 2020 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона та відповідач - [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2010 року, який в подальшому був розірваний рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2013 року. Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Після розлучення їхня спільна дитина залишилася проживати з нею. Вказує, що вона самостійно матеріально утримує та належним чином піклуюся про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. Не цікавиться інтересами дитини та її фізичним, духовним та моральним розвитком. Влітку вона вирішила разом з донькою відпочити та оздоровитися на морі за кордоном, а саме в Болгарії чи Туреччині. Однак, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач відмовляється надати, у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки за кордон для відпочинку та оздоровлення. Зазначає, що дитина часто хворіє простудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, так як дитина цікавиться багатьма речами, займається в розвиваючих гуртках, фізично та морально зміцнить її, пристосує дитину перед школою до комунікабельності, вивченню мов, що розширить її кругозір. Не заважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не надає. У зв'язку з цим вона звернулась до суду із вказаною позовною заявою. В судове засідання представник позивача не з'явився. Подала суду заяву, в якій позов підтримує та не заперечує проти заочного рішення у зв'язку з неявкою в судове засідання відповідача. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. За згодою представника позивача відповідно до ст.280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON], та відповідач - [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2010 року, який в подальшому був розірваний рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2013 року. Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно 12 червня 2015 року відділом ДРАЦ Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 12. Після розлучення спільна дитина залишилася проживати зі матір'ю. Статтею 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість надана Верховною радою України. Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно вимог частини третьої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень цієї Конвенції, дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи. Згідно принципів 4 та 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюция 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Як встановлено частиною третьою статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до вимог частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Враховуючі всі обставини у даній справі в сукупності, суд приходить до висновку , що відповідні права дитини підлягають захисту. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач вказала держави та період часу коли дитина може тимчасово перебувати в цих державах, позов обґрунтовуює необхідністю оздоровлення та відпочинку дитини. Зазначені обставини суд визнає такими, що відповідають інтересам дитини та сприяють її повноцінному розвитку. Жодних обставин, які могли б свідчити про зворотне, судом не встановлено, як не встановлено і об'єктивних причин для ненадання відповідачем дозволу на тимчасовий виїзд своєї дочки за кордон з мотивів невідповідності такого виїзду інтересам дитини чи з будь-яких інших мотивів. Отже, враховуючи інтереси дитини та її право на свободу пересування, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.. На підставі викладеного,

Outcome: approved