Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання об»єкта житлової нерухомості спільним майном подружжя та його поділ, мотивуючи його тим, що 31 березня 1988 року між нею [PERSON], та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб Марківською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області, що доводиться копією паспорта Серія КН № 045339 та копією свідоцтва про укладення шлюбу Серія І-КЕ № 494194. Даний шлюб було розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Хорольського районного управління юстиції Полтавської області в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 107 від 23 листопада 1999 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серії І-КЕ № 038001. Від даного шлюбу малолітніх чи неповнолітніх дітей сторони не мають. На даний час між позивачем та відповідачем [PERSON] виник спір стосовно володіння, користування та розпорядження спільним майном подружжя, тому позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явилася, але в позовній заяві прохала суд провести розгляд справи у її відсутність. В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явився, але подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3\~ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. \~\~\~\~ В силу ч. 4 ст. 206\~ЦПК України\~в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч. 3 ст. 13\~ЦПК України учасник\~справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Повноваження сторін на вчинення дій по визнанню позову судом перевірені. Відповідач не обмежений в цивільній процесуальній дієздатності, а тому розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, включаючи і право на визнання позову. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~\~\~\~ Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У період шлюбу між позивачем та відповідачем на спільні кошти подружжя 21 червня 1991 року було придбано незакінчений будівництвом житловий будинок 55% готовності, що знаходиться у м. Хорол по вулиці Леніна (теперішня назва-вулиця Небесної Сотні), 178 а на землі держфонду в розмірі 420 кв.м., який в цілому складається з незакінченого будівництвом жилого будинку, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого 21.06.1991 року державним нотаріусом Хорольської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1210. Статтею 16 Закону України «Про власність», що діяла на момент виникнення спірних відносин, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), (чинного на час купівлі спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Із змісту п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06. 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (розяснення якого діяли на момент виникнення спірних відносин), слідує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22,25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно- будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Придбаний у період шлюбу не закінчений будівництвом житловий будинок, що розташований за адресою: м. Хоролі, вул. Небесної Сотні, 178а, був сторонами добудований та закінчений будівництвом у 1991 році, що підтверджується технічним паспортом на обєкт нерухомого майна, виготовленим ТОВ «БТІ Міжрегіональне» від 05.03.2018 року. Із довідки КП Лубенське МБТІ № 64-Т від 12.03.2018 року слідує, що станом на 29.12.2012 року житловий будинок, що знаходиться в м. Хорол, вул. Небесної Сотні, 178 а Полтавської області в КП «Лубенське МБТІ» не зареєстрований. Відповідно до довідки ТОВ «БТІ Міжрегіональне» № 3431 від 05.03.2018 року та технічного паспорту на вищевказане нерухоме майно, до його складу входить: житловий будинок "А1", загальною площею 66, 3 кв.м., житловою площею 30, 2 кв.м., сараю літ.Б, погрібу літ. В, убиральні літ.Г, огорожі №1, колодязь № 2, ворота № 3. Виходячи із вимог ст. 5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема положення ЦК УРСР 1963 року, Закон України «Про власність», Закон України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», постанова Ради Міністрів Української PCP від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській PCP», Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP від 31 січня 1966 року. Пунктом 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, було визначено, що не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду; будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації. Таким чином, за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно із вимогами ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За положеннями ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності. На підставі наведеного,

Outcome: approved