Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 77 009,10 грн., яка складається з сум: 33 840,00 грн. - заборгованість за основним боргом, 39 615,90 грн. інфляційне збільшення заборгованості, 3 553,20 грн. 3 % річних від простроченої суми, а також судові витрати в сумі 770,10 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач 22.02.2013 року та 22.03.2013 року взяв у позивача в борг 19 440 грн. і 14 400 грн. відповідно, які він зобов'язався повернути до 01.12.2013 року. Зобов'язання за договором займу були оформлені борговою розпискою, складеною відповідачем власноруч, проте виконані не були через складне фінансове становище відповідача, що спонукало [PERSON] звернутися до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник уточненні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач та його представник позов не визнали, посилаючись на те, що боргові зобов'язання виникли не з договору позики грошових коштів, а з іншого правочину, фактично відповідач отримав від [PERSON] посівний матеріал, який виявився неякісним і він через це поніс збитки, просили відмовити в задоволені позову. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно розписки (а.с.69), [PERSON] 22.02.2013 року взяв в борг у [PERSON] 19 440 грн., які зобовязався повернути в строк до 31.12.2013 року, на зворотному боці вказаної розписки написано "Взяв додаткову суму у розмірі 14 400 грн. 22.03.2013 року". Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошової суми із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Вказана правова позиція щодо застосування вказаних норм права, висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, та, в силу вимог ст. 306-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд відхиляє доводи представника відповідача про фактичне виникнення боргових зобов'язань не з договору позики, а з іншого правочину, зокрема договору купівлі-продажу посівного матеріалу з відстрочкою платежу з наступних підстав. За змістом ст.ст.203, 207, 208, 218 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.ст.59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідачем у порушення вищевказаних положень закону не доведено, що його боргові зобов'язання за розпискою виникли з іншого ніж позика правочину, зокрема з договору купівлі-продажу посівного матеріалу, за яким сторони домовилися про відстрочку платежу. Свідки, що були допитані в судовому засіданні давали покази щодо власних договірних відносин з позивачем або якісь загальні обставини, жоден з допитаних свідків не був присутнім під час укладення договору позики та написання розписки, деталі цього договору їм невідомі, до того ж, рішення суду не може ґрунтуватися лише на показах свідків При цьому, позивач на підтвердження своїх вимог надав відповідний оригінал розписки, складений відповідачем про те, що він отримав в борг грошові кошти та зобов'язався їх повернути у визначений строк, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та його умови. Таким чином, відповідач взяв на себе зобов'язання повернути кошти, які мають виконуватись належним чином у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно вимог ст.ст.526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не пропустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з пояснень сторін, у визначений в розписці строк відповідач позики не повернув, свої зобовязання не виконав. Підстав для застосування строків позовної давності відносно 14 400 грн., що були отримані відповідачем 22.03.2013 року суд не вбачає, оскільки зі змісту тексту розписки, пояснень відповідача та показів [PERSON] в якості свідка, випливає, що умови договору позики щодо строку повернення боргу стосуються як первісно отриманої суми так і суми, запис про яку міститься на зворотному боці розписки. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розглядаючи вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних судом враховується, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 39 615,90 грн. та 3 % річних у розмірі 3 553,20 грн., що має відображення в розрахунку заборгованості в заяві про збільшення позовних вимог, з яким погоджується суд, тому, позовні вимоги [PERSON]П є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а вказана заборгованість підлягає стягненню з [PERSON] разом з сумою основного боргу в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved