Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Свої вимоги заявниця мотивує тим, що 01 квітня 1993 року Органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району було видано Свідоцтво про право власності на житло за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає заявниця, вказана квартира на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В березні 2019 року заявниця звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. з метою переоформлення спадщини від своєї матусі [PERSON] на себе. Приватним нотаріусом було помічено, що при видачі свідоцтва про право власності на житло були допущені помилки у прізвищах співвласників, які перешкоджають заявниці володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. В свідоцтві про право власності на житло прізвище [PERSON] записано, як « [PERSON] », також допущена описка стосовно [PERSON] , а саме записано, як « [PERSON] », що не збігається із записом по-батькові в паспорті громадянина України, який був виданий РУ ГУ МВС України в м. Києві 11.05.2000 року. З приводу виправлення зазначених помилок у свідоцтві про право власності на житло, заявниця звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В., яка направили запит про надання інформації стосовно виправлення описки у свідоцтві про право власності на житло. Відділ приватизації житлового фонду Шевченківської в м. Києва РДА не може внести виправлення у відповідне свідоцтво. Посилаючись на викладені обставини, заявниця просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме - факт належності правовстановлюючого документу, а саме що свідоцтво про право власності від 01 квітня 1993 року на квартиру [ADDRESS] , належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2019 було відкрито провадження у справі. В судовому засіданні представник заявниці просила задовольнити заяву в повному обсязі. Заінтересовані особи в судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних матеріалів. Заслухавши пояснення представника заявниці/, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті. (п.6 ч.1 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України) Частиною 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судовим розглядом встановлено, що 01 квітня 1993 року Органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району було видано Свідоцтво про право власності на житло за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до даного свідоцтва про право власності на житло від 01 квітня 1993 року вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається із копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого РУ ГУ МВС України в м. Києві 11.05.2000 року на ім`я [PERSON] , вірним по-батькові заінтересованої особи є « [PERSON] ». Із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05 травня 2003 року було встановлено, що [INFO] померла громадянка [PERSON] , як вбачається зі змісту свідоцтва вірним прізвищем є « [PERSON] ». Матеріали справи містять копію відповіді Відділу приватизації державного житлового фонду №310 від 11.05.2019 року на №62/01-16 від 17.04.2019 зі змісту якого було встановлено, що Відділ (орган) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації має повноваження на внесення розподілу часток у спільній сумісній власності за заявою співвласників і виправлення помилок у свідоцтві про право власності на житло, які були допущені органом приватизації при оформлені свідоцтва про право власності на житло. Однак архівні справи по приватизації квартири [ADDRESS] не передані до новоствореного відділу. Виходячи з вищевикладеного відділ не має підстав на внесення змін у свідоцтві про право власності на житло. Судом також встановлено, що усунути помилку іншим способом, окрім як встановлення у судовому порядку факту належності свідоцтва про право власності на квартиру саме заявникам - неможливо. Згідно зі ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно листа ВСУ 01.01.2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності правовстановлюючого документа який, необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. У даному випадку, виключним способом захисту права заявника є звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту належності їй свідоцтва про право власності на квартиру. Згідно з законом, встановлення вказаного факту породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а саме: встановлення факту належності вказаного документу дає змогу заявнику реалізувати свої права щодо володіння та розпорядження належною їй часткою квартири з дотриманням вимог чинного законодавства. Заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: особа - власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй; спадкоємці померлої особи - власника цього документа для оформлення спадкових прав; утриманці померлого для одержання пенсії; прокурор у порядку статей 45, 46 ЦПК; інші особи, які заінтересовані у встановленні факту. Аналізуючи наявні в справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним факт належності правовстановлюючого документу, а саме що свідоцтво про право власності від 01 квітня 1993 року на квартиру [ADDRESS] , належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] та [PERSON] . Однак, дане свідоцтво містить неправильне написання прізвища, замість « [PERSON] » вказано « [PERSON] » та неправильне написання по-батькові, замість « [PERSON] » вказано « [PERSON] ». Усунення вказаної неправильності можливо лише шляхом встановлення факту належності заявникам вказаного правовстановлюючого документа. Встановлення факту належності правовстановлюючого документа має юридичне значення для заявників, оскільки наявність належним чином оформленого правовстановлюючого документа на частку квартири дає можливість заявнику повною мірою реалізувати своє право володіння та розпорядження належною їй власністю. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч.7 ст.294 ЦПК України передбачено, що при ухвалені судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved