Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Володимир-Волинської міської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ДП «Центр державного земельного кадастру» в особі Володимир-Волинського міськрайонного виробничого відділу Волинської регіональної філії, про визнання державного акта на право приватної власності на землю недійсним та визнання права власності на землю. У позовній заяві покликається на ту обставину, що вона 09 квітня 1998 року уклала договір купівлі- продажу земельної ділянки з [PERSON], відповідно до якого купила земельну ділянку площею 358,5 м.кв., розміщену на землях, що знаходяться у віданні Володимир-Волинської міської ради, надану для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS]. Даний договір купівлі-продажу земельної ділянки було посвідчено державним нотаріусом Володимир-Волинської держнотконтори 09 квітня 1998 року за р/н 2-589. На підставі вказаного договору купівлі-продажу їй було видано державний акт на право приватної власності на землю серії IV-BJI № 027920. У виданому державному акті на право власності на земельну ділянку, помилково внесені відомості щодо площі земельної ділянки. Так у даному документі вказана площа земельної ділянки 142 м.кв. у межах згідно з планом, хоча у договорі купівлі-продажу розмір даної земельної ділянки становить 358,5 кв. метрів. На звороті державного акта у розділі «Кількісна характеристика земель, переданих у приватну власність» зазначено, що всього площа земель 208 м.кв., в тому числі сільськогосподарських угідь 66 м.кв. спільного користування. У розділі «Зміни у межах і розмірах земельної ділянки» вказано, що згідно рішення МВК від 21.10.1999 року № 255 площа земельної ділянки становить 223 м.кв. Відповідно до рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради №255 від 21.10.1999 року «Про розгляд заяв громадян, клопотань підприємств про надання, передачу та вилучення земельних ділянок» вирішено: п.2 «Збільшити розміри земельних ділянок громадянам та підприємствам за рахунок вільних земель для цілей і в розмірах, згідно додатку №2», зокрема вказано, що існуючий розмір земельної ділянки [PERSON] для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS] становить 208 м.кв. та її збільшено на 15 м.кв. та загальна площа земельної ділянки для цих цілей становить 223 м.кв. Тобто, фактичні розміри набутої нею у приватну власність, на підставі договору купівлі-продажу, земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS] не відповідають площам, які зазначені у Державному акті, що позбавляє її можливості державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». З цих підстав змушена звернутись до суду з позовом про визнання такого Державного акта на право приватної власності на землю недійсним та про визнання за нею судом права власності на земельну ділянку. Просить визнати державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ВЛ №027920, виданий 29 червня 1998 року Володимир-Волинською міською радою на ім»я [PERSON] недійсним та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0358 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Володимир-Волинської міської ради, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов визнав, в своїх поясненнях послався на обставини, викладені у тексті позовної заяви. Просить позов задовольнити. Відповідач Володимир-Волинська міська рада свого представника для участі у розгляді справи не направила, подала суду заяву про визнання позову та про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що перешкод, передбачених законом, для відмови відповідачу у задоволенні його заяви про визнання позову, не здобуто. Так, з огляду на матеріали справи, судом встановлено, що 09 квітня 1998 року позивач [PERSON] уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки з [PERSON], відповідно до якого купила земельну ділянку площею 358,5 м.кв., розміщену на землях, що знаходяться у віданні Володимир-Волинської міської ради, надану для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS]. Даний договір купівлі-продажу земельної ділянки було посвідчено державним нотаріусом Володимир-Волинської держнотконтори 09 квітня 1998 року за р/н 2-589. На підставі вказаного договору купівлі-продажу позивачу було видано державний акт на право приватної власності на землю серії IV-BJI № 027920. Як вбачається з копії державного акта на право власності на земельну ділянку, до нього помилково внесені відомості щодо площі земельної ділянки. Так у даному документі вказана площа земельної ділянки 142 м.кв. у межах згідно з планом, хоча у договорі купівлі-продажу розмір даної земельної ділянки становить 358,5 кв. метрів. На звороті державного акта у розділі «Кількісна характеристика земель, переданих у приватну власність» зазначено, що всього площа земель 208 м.кв., в тому числі сільськогосподарських угідь 66 м.кв. спільного користування. У розділі «Зміни у межах і розмірах земельної ділянки» вказано, що згідно рішення МВК від 21.10.1999 року № 255 площа земельної ділянки становить 223 м.кв. Як вбачається з рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради №255 від 21.10.1999 року «Про розгляд заяв громадян, клопотань підприємств про надання, передачу та вилучення земельних ділянок» вирішено: п.2 «Збільшити розміри земельних ділянок громадянам та підприємствам за рахунок вільних земель для цілей і в розмірах, згідно додатку №2», зокрема вказано, що існуючий розмір земельної ділянки [PERSON] для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS] становить 208 м.кв. та її збільшено на 15 м.кв. та загальна площа земельної ділянки для цих цілей становить 223 м.кв. За таких обставин справи суд вважає, що фактичні розміри набутої позивачем у приватну власність на підставі договору купівлі-продажу, земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS] не відповідають площам, які зазначені у Державному акті, що позбавляє позивача можливості державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». У відповідності до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно ст..126 цього Кодексу, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із способів захисту прав громадян на земельні ділянки, відповідно до ч.3 вказаної статті закону, є визнання прав. Відповідно до ч.1 ст.153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Як вбачається з технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки позивача в натурі, фактичний розмір її земельної ділянки становить 0,0358 га, яка розміщена на землях, що знаходяться у віданні Володимир-Волинської міської ради, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS]. За таких обставин справи суд вважає, що порушене право позивача слід поновити шляхом задоволення її позовних вимог. На підставі ст.ст. 125, 126, 152, 153 ЗК України,

Outcome: approved