Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП « Чернігівторф» про стягнення : 988,86 грн. частини невиплаченої заробітної плати за грудень 2017 року; 4388,86 грн. заробітну плату за січень 2018 року; 3511,09 грн. частину невиплаченої заробітної плати за 22 відпрацьованих дні у лютому 2018 році; 9669,05 грн. компенсації за 75 календарних днів невикористаної щорічної відпустки; 13487,66 грн. вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку; 5145,84 грн. винагороди за вислугу років за 2017 рік та 853,19 грн. винагороди за вислугу років за 2018 рік; 13878,15 грн. середнього заробітку за час затримки; 91,22 грн. компенсації частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати; 5000,00 грн. моральної шкоди. Заявлені вимоги мотивує тим, що 22.02.2018 року позивач була звільнена із займаної посади провідного бухгалтера ДП «Чернігівторф» на підставі ст. 38 КЗпП, за власним бажанням з підстав порушення роботодавцем законодавства про працю (затримка і невиплата заробітної плати). Пунктом 1.1 наказу відповідача № 10-к від 22.02.2018 року було зобов'язано бухгалтерію підприємства здійснити розрахунок та виплатити їй заробітну плату, компенсацію за 75 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно із ст. 44 КЗпП України. Станом на день звільнення та день звернення до суду відповідачем заборгованість не виплачена. 08.05.2018 року на вимогу позивача відповідач надав довідку, відповідно до якої заборгованість відповідача зі заробітної плати станом на 02.05.2018 року складає 32045,52 грн. Крім того, відповідно до п. 7.12, п. 7.13 Колективного договору підприємства, Додатку 27 Галузевої угоди та Наказу № 73 від 29.12.2017 року позивачу до виплати належить винагорода за вислугу років за 2017 рік у сумі 5145,84 грн. (10.8 % від суми нарахувань за пік 47646,69 грн. і за 2018 рік у сумі 853,19 грн. (10.8 % від нарахованої заробітної плати за січень 4388,86 грн. та 22 дні лютого 3511,09 грн.). Вважає, що за час затримки відповідач зобов'язаний виплатити позивачу 13878,15 грн. середнього заробітку, компенсацію частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Вважає, що відповідач має виплатити компенсацію частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Протиправні дії відповідача щодо невиплати заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги, компенсацій та інших належних позивачу сум порушили її право, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Вважає, що завдана моральна шкода становить 5000 грн. 20.07.2018 року на адресу суду надійшов відзив ДП «Чернігівторф» на позовну заяву, згідно якого відповідач частково визнає позовні вимоги (а.с.33-34). Заперечення обґрунтовано тим, що відповідачем частина невиплаченої заробітної плати за грудень 2017 року в розмірі 988,86 грн. виплачена повністю 14.06.2018 року та визнає частково позовні вимоги у сумі 29601,66 грн. Вказують, що вини відповідача в несплаті боргу немає, оскільки на рахунки підприємства накладений арешт відділом ДВС. Дійсно 29.12.2017 року наказом № 73 відповідно до колективного договору та додатку 24 Галузевої Угоди було доручено бухгалтерській службі провести розрахунки за вислугу років. Наказом підприємства № 75 рішення про виплати винагороди за вислугу років за результатами фінансово-господарчої діяльності ДП «Чернігівторф» було скасовано. Таким чином, заявлені позовні вимоги в частині виплати винагороди за вислугу років за 2017 рік у сумі 5145,84 грн., винагороди за вислугу років за 2018 рік у сумі 853,19 грн. не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 13.08.2018 року позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства « Чернігівторф» про стягнення винагороди за вислугу років на загальну суму 5999 грн.03 коп. , середнього заробітку за час затримки в сумі 13878 грн.15 коп., компенсації в сумі 91 грн.22 коп. та у моральної шкоди в сумі 5000 грн.00 коп. - залишено без розгляду. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами КЗпП України. Згідно ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в ДП «Чернігівторф» на посаді провідного бухгалтера та звільнена з 22.02.2018 року за власним бажанням, з підстав порушення законодавства про праці згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП, що підтверджується копією наказу від 22.02.2018 року № 10-к (а.с.23). Згідно відзиву на позовну заяву відповідач визнає позовні вимоги у розмірі 29601 грн. 66 коп., а саме : заборгованість по заробітній платі за січень місяць в сумі 2933 грн. 86 коп. ; 3511 грн. 09 коп. - частина невиплаченої заробітної плати за 22 відпрацьованих днів у лютому 2018 року; 9669 грн. 05 коп. - компенсація за 75 календарних днів невикористаної щорічної відпустки ; 13487 грн. 66 коп - вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в сумі 29601 гривень 66 копійок. Представник відповідача в судовому засіданні визнав позовні вимоги на суму 29601,66 грн. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідач позов визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі на підставі ч.ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави На підставі викладеного,

Outcome: approved