Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

зазначена позовна заява надійшла до суду 15.12. 2015 року. [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON], з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, заявлено такі вимоги: визнати за [PERSON] права власності на 1 / 2 ідеальну частку квартири [ADDRESS], - відмовити; визнати 1 / 2 ідеальну частину квартири [ADDRESS] спадковим майном після смерті [PERSON], померлої [INFO]; визнати недійсним Договір дарування квартири від 05.02. 2016 року, укладений між [PERSON], 1978 року народження (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФОПП України - [NUMBER], паспорт серії [NUMBER], виданий Личаківським РВ у м. Львові ГУДМС України у Львівській області 20 жовтня 2015 року), зареєстрований за адресою: [ADDRESS], (дарувальник) та [PERSON], 1986 року народження (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФОПП України - [NUMBER], паспорт серії [NUMBER], виданий Галицьким РВ у м. Львові ГУДМС України у Львівській області 05 серпня 2015 року), зареєстрована за адресою: [ADDRESS], (обдарована), посвідчений Віблим Л.З. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстровано в реєстрі за № 101, в частині дарування 1 / 2 ідеальної частки квартири [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON], 1986 року народження (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФОПП України - [NUMBER], паспорт серії [NUMBER], виданий Галицьким РВ у м. Львові ГУДМС України у Львівській області 05 серпня 2015 року), зареєстрована за адресою: [ADDRESS], на 1 / 2 ідеальну частку квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] [INFO] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS]) право власності на 1 / 2 ідеальну частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Підстава позову: [PERSON] - мати неповнолітньої [PERSON] за час перебування у шлюбі з [PERSON] батьком позивача спільно набули у власність квартиру [ADDRESS]. Право власності на цю квартиру було зареєстроване за відповідачем [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла. Внаслідок її смерті відкрилася спадщина, проте спірна квартира не увійшла в склад спадщини [PERSON], хоча і була спільною сумісною власність [PERSON] та [PERSON]. В свою чергу [PERSON] у 2016 році уклав оспорюваний правочин та подарував цю квартиру [PERSON], незважаючи на те, що 1 / 2 частина такої квартири в порядку спадкуванням повинна належати [PERSON], яка здійснила спадкування після смерті її матері. Таким чином, [PERSON] була позбавлена права власності на частину спадкового майна її матері. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] у процесі судового розгляду справи суду подано письмові заперечення проти позову з яких слідує, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], оскільки придбана за кошти [PERSON] , які отримані у позику від [PERSON]. Вимога щодо визнання 1/ 2 частки житлової квартири [ADDRESS] за померлою [INFO] [PERSON] не обґрунтована оскільки: з такою вимогою може звернутися виключно особа, відновлюючи свої законні права та інтереси; такий спосіб захисту суперечить способам захисту визначеним ст. 16 Цивільного кодексу України. Безпідставною є вимога, щодо визнання недійсним частини договору дарування житлової квартири [ADDRESS] укладеного 05.02.2016 року, оскільки відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Фактів недодержання вимог вказаної правової норми [PERSON] при укладенні оскаржуваного договору позивачем не наведено. Ухвалою суду від 13.04. 2016 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Даниліва Є.О. від участі у розгляді цивільної справи № 450/3160/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Франківської РА ЛМР, орган опіки та піклування Сихівської РА ЛМР, П'ята Львівська державна нотаріальна контора, про визнання майна спадковим та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 16.06.2016 року вжито заходів забезпечення позову шляхом арешту на квартири [ADDRESS]. На вимогу суду від 18.04. 2016 р. № 3259/2016 П'ятою Львівською державною нотаріальною конторою суду надана копія спадкової справи № 857/2013 до майна померлої [INFO] [PERSON]. Представники позивача [PERSON]: [PERSON] (законний представник), [PERSON] уточненні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, позов просили задоволити. Відповідач [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнали, у задоволенні позову просили суд відмовити з підстав викладених письмовому заперечені проти позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала письмову заяву в якій просила суд розглядати цивільну справу без її участі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Франківська районна адміністрація ЛМР, як орган опіки та піклування в процесі судового розгляду подала суду письмові пояснення на підтримання заявлених позовних вимог, представник у судове засідання не прибув . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Пустомитівської РДА Львівської області в процесі судового розгляду подав суду письмові пояснення на підтримання заявлених позовних вимог, представник у судове засідання не прибув. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: органу опіки та піклування Сихівської РА ЛМР, П'ятої Львівська державна нотаріальна контора у судове засідання на виклик суду не прибули. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав суду такі пояснення: він (свідок) є тестем відповідача [PERSON], батьком [PERSON]. З липня 2015 року його дочка [PERSON] та [PERSON] розпочали жити разом. Він (свідок) надав [PERSON] 20 000, 00 дол. США. для вирішення питання з квартирою. Гроші передавав без розписки. Вказані грошові кошти він (свідок) заробив за все життя та складав їх для придбання для себе однокімнатної квартири. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав суду такі пояснення: він (свідок) знає [PERSON] давно, оскільки останній працював у нього, тобто у підприємстві ТОВ «ТПК «Бумеран». У 2007 - 2008 роках ТОВ «ТПК «Бумеран» здійснювало будівництво багатоквартирного будинку. Половина квартир у цьому будинку була передана у власність працівників. На той час ціна квадратного метра становила 600 дол. США. В товаристві працювали молоді перспективні працівники, яких хотілося залишити надовго. Грошей на оплату повно вартості квартир практично ні в кого не було. Проте, у 2007 році були сприятливі кредитні умови, із забезпеченням виконання умов кредиту іпотекою. Тому, було вирішено здати будинок в експлуатацію право власності закріпити за працівниками, які в подальшому зможуть отримати кредит забезпечивши його іпотекою за рахунок отриманих квартир та повернути кошти підприємству. У [PERSON] з кредитом нічого не виходило, тому він (свідок) заплатив за квартиру свої кошти, які [PERSON] повернув у 2015 - 2016 роках двома платежами по 20 000, 00 дол. США. Борг складався із такої суми, так як частина коштів пішла на оплату опалення. [PERSON] розписки про отримання коштів розписки не писав. З'ясувавши думку учасників процесу, які з'явилася у судове засідання, суд постановив здійснювати судовий розгляд справи без участі осіб, які не прибули у судове засідання. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21.09.2002 року, що стверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 21.09. 2002 року. 15.04. 2008 року за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності було від 15.04. 2008 року, видане Зубрянською сільською радою Пустомитівського району Львівської області на підставі рішення № 45 від 27.03.2008 року було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], що стверджується Відомостями з реєстру права власності на нерухоме майно від 01.12. 2015 року. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України (в редакції що діяла на час набуття права власності на спірне майно) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу вимог ч.ч. 1- 3 ст. 61 СК України (в редакції що діяла на час набуття права власності на спірне майно) Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правильність застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах, в частині права спільної сумісної власності, роз'яснює Постанова Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Верховний Суд зазначає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох (п. 23 Постанови). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності, як зазначає Верховний Суд України, майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню (п. 24 Постанови). Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правова позиція ВСУ у справі № 6-612цс15). З розписки [PERSON] від 26.01. 2016 року останній отримав від [PERSON] 20 000,00 дол. США, які [PERSON] позивач для виконання зобов'язань по договору на будівництво квартири. На підтвердження цього факту 30.07. 2015 року складена розписка за підписом [PERSON] та [PERSON] З Трудової книжки [NUMBER] на ім'я [PERSON] вбачається, що з 06.02. 2003 року по 30.06.2011 рік [PERSON] працював на ТОВ «ТПК «Бумеран» на посаді маляра - оздоблювальника та маляра (з 01.04. 2010 року). Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. П. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих ним повноважень судом створені належні умови для надання сторонами доказів, заявлення клопотань витребування додаткових доказів. Незважаючи на те, що факт отримання [PERSON] позики у [PERSON] для придбання квартири не оспорюється, суд вважає, що такий факт і не підтверджений належними письмовими доказами (п. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України). Розписки про повернення коштів, про які вказано вище, були складені, як слідує з їхнього тексту у 2015 та 2016 роках. Покази свідка [PERSON] також не підтверджують походження коштів на придбання спірної квартири у 2008 році, з таких показів слідує лише те, що свідком передано відповідачеві [PERSON] кошти в сумі 20 000,00 дол. США. Їхня призначення невідоме. Із Трудової книжки [NUMBER] на ім'я [PERSON] слідує, що з 06.02. 2003 року по 30.06.2011 рік [PERSON] працював на ТОВ «ТПК «Бумеран» на посаді маляра - оздоблювальника та маляра (з 01.04. 2010 року) проте відомості про його доходи від трудової діяльності у суду відсутні. Сторонами не надано суду відомостей про місце праці та доходи [PERSON] за період шлюбу з [PERSON] до часу придбання спірного майна. Проте, у суду немає підстав вважати, що вказані особи перебуваючи у шлюбі отримували доходи не в інтересах сім'ї, а кожен для себе особисто і їхні фінансові ресурси (отримані доходи), праця не була спрямована на набуття в власність спірного майна. Крім того, надані суду записи [PERSON] про вартість виконаних робіт у спірній квартирі, на думку суду, свідчать про те, що останній будучи слюсарем та працюючи у будівельній компанії виконував безпосередньо ремонтні роботи у квартирі. Той факт, що [PERSON] не вела записів виконаних будівельних робіт, або такі записи відсутні в матеріалах справи, не може свідчити про виконання будівельних робіт у квартирі [PERSON] у власних інтересах, такий висновок слідує із змісту ч. 1 ст. 60 СК України. Із системного аналізу зазначених вище норм закону в сукупності із встановленими судом обставинами слідує висновок, що квартири [ADDRESS] була спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 370 ЦК України частка [PERSON] складала 1 / 2 (ідеальну) частину квартири. Незважаючи на цю встановлену судом обставину, заявлена позивачем вимога про визнання за [PERSON] права власності на 1 / 2 ідеальну частку квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягає, оскільки: відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом ст. 392 ЦК України потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву. Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Таким чином, за померлої особою не може визнаватися права власності, такий спосіб захисту неможливий. Встановлено, що [PERSON] померла [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 31.08. 2013 року. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України в день смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадкової маси після смерті [PERSON], крім іншого, увійшло право власності на 1 / 2 ідеальну частину квартири [ADDRESS]. Таким чином, підлягає задоволенню заявлена позовна вимога про визнання 1 / 2 ідеальної частини квартири [ADDRESS] спадковим майном після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Із спадкової справи № 857/2013 до майна померлої [INFO] [PERSON] слідує: за життя [PERSON] своїми майновими правами на випадок смерті не розпорядилася, а тому спадкування після її смерті здійснюється за законом почергово, у відповідності до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України. До спадкоємців першої черги спадкування, після смерті [PERSON] , згідно вимог ч. 1 ст. 1261 ЦК України, належать: [PERSON] - дочка спадкодавця, факт родинних відносин першого ступеня споріднення між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09.07. 2003 року. [PERSON] - чоловік спадкодавця, факт родинних відносин першого ступеня споріднення між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21.09. 2002 року. [PERSON] - батько спадкодавця, [PERSON] - мати спадкодавця, факт родинних відносин першого ступеня споріднення між спадкодавцем та спадкоємцями підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.07. 1979 року. 29.11. 2013 року [PERSON] (в її інтересах [PERSON]), [PERSON] у власних інтересах, [PERSON] звернулися до нотаріальної конторами із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. [PERSON] - заява № 22280, [PERSON] - заява № 2281, [PERSON] - заява № 2283. Таким чином, вказані спадкоємці у строк встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України виконали вимоги ч. 1 ст. 1269 ЦК України. В свою чергу, 29.11. 2013 року [PERSON] подала до нотаріальної контори заяву № 2282 про відмову від частки у спадщині [PERSON] на користь [PERSON]. 15.01. 2014 року [PERSON] подав до нотаріальної контори заяву № 82 про відмову від частки у спадщині [PERSON] на користь [PERSON]. Заяви про відмову від спадщини відповідають вимогам ч. 2 ст. 1274 ЦК України та подані у строк встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України. Згідно Свідоцтв про право на спадщину за законом, видані Ясинським Н.М. державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори 21.03. 2014 року, зареєстровано в реєстр і за № 535; 04.07. 2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 654; 01.03. 2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 529; 28.03. 2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 591 [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги спадкування після смерті [PERSON] по 1 / 2 частині спадщини кожен. Враховуючи зазначене вище, з урахуванням того, що в склад спадщини [PERSON] увійшло право власності на 1 / 2 частину спірної квартири, частки у спадщині спадкоємців [PERSON] та [PERSON] (по 1 / 2), суд прийшов до висновку, що [PERSON] здійснила спадкування 1 / 4 ідеальної частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Ти самим набула право власності на 1 / 4 частину зазначеної квартири. Таким чином, підлягає задоволенню заявлена позовна вимога про визнання за [PERSON] права власності на 1 / 4 ідеальну частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, [PERSON] з [INFO] набула у власність 1 / 4 частину квартири [ADDRESS]. Встановлено, що 05.02. 2016 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування квартири, посвідчений Віблим Л.З. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстровано в реєстрі за № 101. На підставі цього договору [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS]. Зазначені обставини підтверджені Договором дарування квартири, від 05.02. 2016 року, укладений між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована), посвідчений Віблим Л.З. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстровано в реєстрі за № 101 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 52712542 від 05.02. 2016 року. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. В силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Судом встановлено, що укладаючи оспорюваний правочин, його сторони в врахували ту обставину, що 1 / 4 частина квартири [ADDRESS], яка була предметом договору належить [PERSON] з [INFO]. Тим самим, укладення спірного договору, набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру в цілому порушило права власності позивача на вказану вище частину спірного майна, що є недопустимим. Із цих підстав Договір дарування квартири від 05.02. 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Віблим Л.З. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстровано в реєстрі за № 101, в частині дарування 1 / 4 ідеальної частки квартири [ADDRESS] слід визнати недійсним. Судом також, враховано таке: Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 7 листопада 2012 року розглянув справу № 6-107 цс 12, предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не була стороною цього договору. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем. Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним. Беручи до уваги зазначене вище, суд прийшов до переконання, що право позивача на 1 / 4 частину квартири [ADDRESS] в повній мірі буде відновлено, при задоволенні позовних вимог про визнання оспорюваного правочину недійсним в частині дарування 1 / 4 частини квартири [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на цю частину спірного майна. Державна реєстрацію права власності за [PERSON], 1986 року народження (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФОПП України - [NUMBER], паспорт серії [NUMBER], виданий Галицьким РВ у м. Львові ГУДМС України у Львівській області 05 серпня 2015 року), зареєстрована за адресою: [ADDRESS], на 1 / 4 ідеальну частку квартири [ADDRESS] підлягає скасуванню на підставі ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки така реєстрація здійснена на підставі Договору дарування квартири від 05.02. 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Віблим Л.З. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстровано в реєстрі за № 101. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved