Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком за [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до договору дарування від 16.08.1989 року та рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 червня 2009 року вона є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Разом з нею в будинку зареєстровані її доньки - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідач не являється членом родини [PERSON] [PERSON] не проживає в будинку та не утримує його з часу реєстрації, а саме: з 08 серпня 2014 року. З відповідачем вона не спілкується з 2014 року. Місце його фактичного знаходження їй не відоме. Відповідач зніматися з реєстрації місця проживання у добровільному порядку не збирається. Особистих речей його в будинку не має. Позивачка до суду не з'явилась, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. Представник позивача надала заяву, в якій просила справу розглядати за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник Токмацького РВ УДМС України в Запорізькій області до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, надано до суду заяву, в якій зазначено, що заперечень не мають та просять розглядати справу без участі їх представника. Відповідач [PERSON] повторно (20.01.2016 року та 27.01.2016 року) не з'явився, причину своєї неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, у зв'язку з чим, судом визнана неповажною причина неявки відповідача у дані судові засідання. Також відповідач не надав суду будь-яких клопотань про відкладення розгляду цієї справи, заяв про визнання позову або заперечень проти позову. Згідно із ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи за відсутністю відповідача по наявних у справі матеріалах та доказах. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 16.08.1989 року та рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 червня 2009 року [PERSON] є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-6). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно домової книги за адресою: [ADDRESS], з серпня місяця 2014 року зареєстрований громадянин [PERSON], [INFO] (а.с. 10-11). Відповідно до довідки про склад сім'ї за адресою: [ADDRESS], дійсно з 2014 року зареєстрований громадянин [PERSON], [INFO], проте за вказаною адресою не проживає (а.с. 9). Крім того, за відомостями адресно-довідкового підрозділу Токмацького РВ УДМС України в Запорізькій області [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідач за спірною адресою не проживає з 2014 року, без поважних причин, що підтверджується довідкою голови квартального комітету № 14 від 05 січня 2016 року. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає, що є підстави визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки останній за вказаною адресою тривалий час не проживає. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі N 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved