Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

В червні позивач звернувся до суду з вказаним позовом звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" про стягнення заборгованості з заробітної плати. Свої вимоги мотивує тим, що з 29.07.2013 по 23.04.2015 він працював на посаді провідного фахівця по роботі з проблемною заборгованістю кредитного департаменту АТ «ІМЕКСБАНК». При звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, не було видано трудової книжки. В позасудовому порядку йому було відмовлено в виплаті вказаних грошових коштів. У зв`язку з чим, позивач звертається до суду та, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача 3369, 98 грн боргу з заробітної плати, 1354,31 грн індексації заробітної плати, 175929,94 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Також позивач просить допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості з заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києві від 13.06.2019 позовну заяву було залишено без руху. Після усунення позивачем вказаних недоліків, відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 27.06.2019 відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін. З відзиву на позовну заяву представника відповідача вбачається, що він просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 21.05.2015 №105 «Про початок процедури ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», було розпочато процедуру ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» та призначено уповноважену особу Фонду. У зв`язку з запровадженням тимчасової адміністрації, розрахунок при звільненні [PERSON] не було здійснено в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилась заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 3369,98 грн. У довідці, від 19.01.2016 зазначено про можливість звернення із заявою про включення [PERSON] до реєстру кредиторів АТ «ІМЕКСБАНК». Також, відповідач заперечував що позивачу не було видано трудову книжку, оскільки з документів, які перебувають в особовій справі позивача вбачається, що 20.04.2015 [PERSON] була подана заява з проханням направити йому трудову книжку за адресою: [ADDRESS] . При цьому, 22.04.2015 за вих.№358/22 АТ «ІМЕКСБАНК» повідомлено, що трудова книжка відправлена поштою до філії АТ «ІМЕКСБАНК» у м. Києві. Зазначене повідомлення містить підпис [PERSON] про отримання трудової книжки. У відповіді на відзив [PERSON] зазначив, що 19.01.2016 йому надали довідку по заборгованості з виплати заробітної плати в сумі 3369, 98 грн. При цьому, в довідці було зазначено, що до 30.06.2015 він повинен був надати до банку заяву про включення до реєстру кредиторів АТ «ІМЕКСБАНК». Водночас, до 19.01.2016 він про це не знав і ніхто його про це не повідомляв. В заяві про збільшення позовних вимог [PERSON] повідомив що на день подання позовної заяви трудову книжку він не отримував, подав заяву про розшук та видачу трудової книжки. Позов просив задовольнити. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працював в АТ «ИМЕКСБАНК» з 29.07.2013 по 23.04.2015 року на посаді провідного фахівця (а.с.19). [PERSON] було подано заяву на ім`я уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ІМЕКСБАНК» про звільнення за згодою сторін згідно з п.1 ст. 36 КЗпП з 23.04.2015 (а.с.50). Згідно з заявою [PERSON] на ім`я уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ІМЕКСБАНК» від 20.04.2015, він просив у зв`язку зі звільненням, направити його трудову книжку за адресою: [ADDRESS] , АТ «ІМЕКСБАНК» (а.с.51). На підставі наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ІМЕКСБАНК» Ю.П. Северина №1057-к від 21.04.2015 [PERSON] , провідного фахівця управління по роботі з проблемною заборгованістю кредитного департаменту наказано звільнити 23.04.2015 за угодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 29.07.2014 по 23.04.2015. Наказ було винесено на підставі заяви [PERSON] . З наказом [PERSON] був ознайомлений 23.04.2015, про що свідчить його підпис на наказі (а.с.18). Згідно з ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При цьому, твердження позивача щодо неотримання ним копії трудової книжки спростовуються наявним в матеріалах справи листом за підписом начальника відділу кадрового адміністрування №358/22 від 22.04.2015, згідно з яким вказано, що у зв`язку з розірванням 23.04.2015 укладеного трудового договору відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України та згідно з заявою позивача, позивача повідомлено про те, що трудову книжку відправлено поштою до філії АТ «ІМЕКСБАНК» у м. Києві. При цьому, на вказаному листі наявний підпис [PERSON] про отримання трудової книжки (а.с.52). Згідно з довідкою, підписаною уповноваженої особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ІМЕКСБАНК» Ю.П. Севериним та головним бухгалтером Т. І. Литвиненко , сума заборгованості по заробітній платі станом на 23.04.2015 складає 3369, 98 грн. При цьому, у довідці зазначено що до 30.06.2015 [PERSON] повинен був до 30.06.2015 надати до банку заяву про включення до реєстру кредиторів АТ «ІМЕКСБАНК» 2 черги , для подальшого затвердження та виплати заборгованості (а.с.19). Згідно з розрахунковим листом за квітень 2015 [PERSON] було нараховано 4242,17 в рахунок окладу та компенсації відпустки (а.с.20). Також позивачем було надано довідку про середню заробітну плату, відповідно до якої середньоденна (середньогодинна) заробітна плата позивача складає 71,22 грн (а.с.21). Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавцем не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи встановлені обставини та указані вимоги закону, можна дійти висновку про те, що [PERSON] з 23 квітня 2015 року на підставі статті 117 КЗпП України має право на виплату йому заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки з 23 квітня 2015 року по день фактичного розрахунку, оскільки відсутність фінансових можливостей у роботодавця для здійснення у день звільнення працівників розрахунків з ними не свідчить про відсутність вини та не виключає відповідальності роботодавця. З огляду на те, що відповідачем не було проведено повний розрахунок при звільненні, наявні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, а також, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього та четвертого пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Відповідно до наданих відомостей, наявних в матеріалах справи, позивачу нараховано заробітну плату за березень 2015 року в розмірі 3500,00 грн, за лютий 2015 року - 2833,02 грн. Згідно з розробленими Міністерством соціальної політики України нормами тривалості робочого часу, кількість календарних днів у лютому 2015 р. - 20; у березні 2015 р. - 21. Відповідно, середньоденна заробітна плата позивача становить 154,46 грн, виходячи з такого розрахунку: ( 3500,00 грн + 2833,02 грн) : 41 роб. дні. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.04.2015 року по 11.11.2019 року : 154,46 грн х 1139 дні =175 929,94 грн. Відповідно до ст.ст.2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення). Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103%. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). З розрахунку індексації заробітної плати, не виплаченої позивачу за період з квітня 2015 по червень 2019 вбачаться, що сума індексації становить 1354,31 грн. Дані розрахунки відповідачем не спростовані. Виходячи з цього, розрахунків позивача. не спростованих відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача і в цій частині. При цьому, щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом стягнення указаної позивачем суми середнього заробітку із відповідача, який перебуває в процедурі ліквідації слід зазначити про таке. На підставі постанови Правління Національного банку України від 26 січня 2015 року «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ІМЕКСБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26 січня 2015 № 16 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «ІМЕКСБАНК» (а.с.53). Згідно з постановою Правління Національного банку України від 21 травня 2015 року № 330 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ІМЕКСБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 27 травня 2015 року прийнято рішення № 105 «Про початок процедури ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» (а.с. 54). Відносини, які виникають у зв`язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків, регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. При цьому, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає спеціальний порядок повернення коштів фізичних осіб-вкладників банку, юридичних осіб та фізичних осіб, є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Згідно з ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. У ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено порядок спрямування уповноваженою особою Фонду коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку, на задоволення вимог кредиторів. Частиною 4 цієї статті визначено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. При цьому Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду (частина шоста статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Як вбачається із заперечень відповідача, ПАТ «ІМЕКСБАНК», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб України, не заперечує наявності факту заборгованості по заробітної плати перед позивачем та її розміру, однак в зв`язку з неотриманням від позивача заяви про включення до реєстру кредиторів, не вбачає підстав для включення вимог [PERSON] до другої черги реєстру акцептованих вимог кредиторів. Разом з цим, матеріали справи свідчать про те, що позивач звільнений з роботи після прийняття рішення про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «ІМЕКСБАНК». При цьому, позивачу було відомо про запровадження тимчасової адміністрації, оскільки заява про його звільнення була адресована уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації, окрім того, позивач був ознайомлений з наказом про звільнення. При цьому, матеріали справи не містять доказів про обізнаність позивача про відкликання банківської ліцензії та початок процедури ліквідації банку. Згідно з ч.1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» здня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Пунктом 5 ч.1 вказаної статті визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. При цьому, згідно з ч.6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати. Згідно з п.1.16 глави 3 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2 від 05.07.2012, обмеження, щодо неможливості задоволення вимог кредиторів під час тимчасової адміністрації не поширюються на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників банку. Відповідно, враховуючи зазначені положення закону, які поширюються на відносини між учасниками даної справи та мають для них пріоритетний характер, а також, враховуючи той факт, що позивача було звільнено до моменту запровадження процедури ліквідації відповідача, при цьому, матеріали справи не містять доказів, що позивачу взагалі було відомо про початок процедури ліквідації, з урахуванням наявності необхідного обсягу повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації для здійснення остаточних розрахунків з позивачем, після його звільнення в період запровадження в банку тимчасової адміністрації, суд приходить до висновку про те, що оскільки права позивача були порушені до запровадження процедури ліквідації, саме на етапі функціонування тимчасової адміністрації, при цьому він міг мати правомірні очікування на те, що відповідач буде діяти у відповідності до чинного законодавства та вирішить питання про виплату заборгованості з заробітної плати в період дії тимчасової адміністрації суд вбачає підстави для правомірності обрання саме такого способу захисту та задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України підлягають пропорційному розподілу понесені сторонами судові витрати. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент пред`явлення позову) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. При подачі позову судовий збір не сплачувався, а тому у зв`язку із задоволенням позову судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 1806,54 грн.

Outcome: approved