Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому вказує, що з 2000 року вона проживала в фактичному шлюбі з [PERSON]. 09 травня 2001 року у них народився син [PERSON]. 23 липня 2001 року вона уклала шлюб з відповідачем в даній справі. 13 липня 2011 року у них народився син [PERSON]. Діти проживають з нею і перебувають на її утриманні. Шлюб між нею та відповідачем не розірвано, але добровільно надавати кошти на утримання дітей він відмовляється, тому вона вимушена звернутись до суду з даною заявою. В даний час вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, так як вони не можуть знайти взаєморозуміння в їх відносинах. Вона працює продавцем у приватного підприємця, її заробітної плати не вистачає для того, щоб належним чином забезпечувати дітей самим необхідним та сплачувати комунальні послуги і забезпечувати свою власну життєдіяльність. Відповідач працездатний, може працювати і допомагати їй в утриманні дітей. Не дивлячись на те, що на даний час відповідач не має постійного місця роботи і стабільного доходу, він може допомогти їй в утриманні дітей. Вона вважає, що він повинен сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі і має можливість сплачувати аліменти в розмірі 3000 гривень щомісячно на утримання двох дітей. Такий розмір аліментів не погіршить матеріального становища відповідача і є реальним для нього, тим паче, що інших утриманців у нього немає. Просить стягувати з [PERSON] на її користь аліменти , в розмірі 3000 гривень щомісячно на двох дітей, а саме: на утримання сина, [PERSON], [INFO] та сина, [PERSON], [INFO] до їх повноліття , починаючи з дня подачі даної заяви. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити з підстав, викладених в позовній заяві, пояснила, що відповідач працює без укладення трудового договору. З березня 2015 року вона з дітьми живуть окремо в будинку її матері, власного житла не мають і ніякої допомоги на утримання дітей відповідач не надає. Відповідач двічі в судове засідання не з'явився, подав суду заперечення, в якому вказує, що з моменту одруження він і його дружина проживали у будинку її матері, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Тиврівський район, с.Тростянець, вул. Жовтнева, 31. Тому, за час спільного проживання та ведення господарства вони з дружиною набули достатню кількість матеріальних благ, а саме: повністю реставровано будинок її матері, всередині будинку проведено ремонтні роботи, придбано меблі та побутову техніку, проведено воду, збудовано гараж та підсобне приміщення, зведено огорожу, на подвір'ї викопано криницю, і це все робилося з метою забезпечення сім'ї необхідними матеріальними благами та в подальшому спільного ведення господарства. Ознайомившись із позовною заявою, та вимогою щодо стягнення щомісячно з нього аліментів на її користь на утримання їх дітей: [PERSON] та [PERSON], до досягнення ними повноліття у розмірі 3000 гривень щомісячно на двох дітей, починаючи з дня подання заяви вважає, що зазначені вимоги не є обгрунтованими та не можуть бути задоволені, і факти викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України, обов'язково повинні бути враховані судом при визначенні ним розміру аліментів обставини, такі як стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, що має вагоме значення при вирішенні таких справ, а враховуючи що в нього на даний час є деякі проблеми із станом здоров'я та складне його матеріальне становище так як все нажите своє майно він залишив дружині та дітям та інші обставини, що мають істотне значення. Тому вважає за справедливе стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей, виходячи з положень ч. 2 ст. 182 СК України, тобто у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. Зокрема зазначає, що він постійно надавав та продовжує надавати матеріальну допомогу дітям в межах своїх можливостей, адже від моменту одруження і до сьогоднішнього дня його дружина та його діти знаходились на повному його забезпеченні. Визначений позивачем розмір аліментів у твердій грошовій сумі, у розмірі 3000 грн. щомісячно з розрахунку двох дітей, є необгрунтований виходячи з його матеріального становища. Крім того, згідно зі статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. На підставі вищезазначеного він не погоджується з позовними вимогами в частині їх розміру. До того ж, Верховним судом України, зокрема абз. 2 п. 17 Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року за № 3 роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Положення ст. 181 СК України визначає способи виконання батьками своїх обов'язків утримувати дитину, якими є або ж добровільне утримання дитини у грошовій чи натуральній формі тим із батьків, хто проживає від неї окремо, або ж присудження за рішенням суду аліментів на утримання дитини у вигляді частки від доходу чи в твердій грошовій сумі коштів. В Декларації прав людини проголошено, дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу. Вважає за необхідне зазначити, що він приймав та приймає активну участь у їх спільному вихованні дітей, та в повному обсязі сприяв та сприяє їх духовному та фізичному розвитку, створює всі необхідні умови для нормального розвитку дітей. Він бажає бути завжди поруч їз своїми дітьми, та дружиною яка є матір'ю його дітей. Також його діти як і він, зажди хочуть бути поруч з ним, своїм батьком, що може бути підтверджене самими дітьми, [PERSON] який постійно благає його, щоб він взяв його до себе та був постійно поруч з ним, запитує чому він не водить його до дитячого садочка, та говорить що сумує за ним. На даний момент він весь час намагається налагодити їх взаємовідносини з дружиною, оскільки йому як чоловікові і батьку в першу чергу необхідно думати про створення морального і матеріального блага їх сім'ї. Враховуючи усі викладені факти та з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей просить надати їх подружжю час для примирення та детально обдумати всі обставини справи. Позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей залишити без розгляду на період їх примирення, а в разі подальшого розгляду задовольнити частково і визначити їх розмір, виходячи з положень ч. 2 ст. 182 СК України, тобто у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. Суд, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних відстав. Станом на 17.11.2015 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. 09.05.2001 р. у них народився син [PERSON], 13.07.2011 року в них народився син [PERSON], що стверджується свідоцтвами про їх народження (а.с.2,3). Діти проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні, що стверджується довідкою виконавчого комітету Тростянецької сільської ради № 660 від 30.09.2015 року (а.с.8) та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 30.09.2015року (а.с. 5). Позивачка працює продавцем в магазині в с. Тростянець у ФОП, отримує заробітну плату 1220 грн. на місяць, що стверджується довідкою від 30.09.2015 р. (а.с. 6), однак при зазначених доходах та при відсутності стабільної допомоги батька дітей вона не взмозі забезпечити дітям належні умови проживання і навчання. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №\~789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.11 ЗУ « Про охорону дитинства» України та ст. 141 СК України, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України утримання дітей до досягнення ними повноліття є обовязком обох батьків. Відповідно до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2015 р." прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років становить 1167 грн., віком від 6 до 18 років 1455 грн. Прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України від: 05.10.2000 року №2017-111 «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а відтак обоє з батьків зобов'язані спільно забезпечити отримання дітьми прожиткового мінімуму. Сама позивачка не в змозі забезпечити належні умови проживання й виховання дітей, їх нормальний розвиток, так як незважаючи на те, що вона працює на умовах трудового договору, її середня заробітна плата становить 1220 грн. Відповідач же молодого віку, фізично здоровий, має можливість працювати й зі слів позивача працює неофіційно, без укладення трудового договору. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач в поданих суду запереченнях посилається на ст. 185 СК України про додаткові витрати, хоч питання про додаткові вимоги в позові не ставиться. Також відповідач вказує, що виходячи з положень ч. 2 ст. 182 СК України, просить стягувати аліменти у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. Однак, у ч. 2 ст. 182 СК України, вказано, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак відповідач не має постійного місця роботи і стабільного доходу, а відтак позивачкою цілком підставно ставиться вимога про стягнення аліментів на утримання дітей у відповідності до умов ч. 1 ст. 184 ЦПК України. Інші доводи відповідача суд не бере до уваги, так як вони нічим не підтверджені і позову не спростовують. На підставі ст.ст.180-182, 184 СК України,

Outcome: approved