Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Франківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON], [PERSON], Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Львівського міського управління юстиції, за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON], приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON],приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним заповіту [PERSON], [INFO], від 11.05.2011 року за реєстровим № 1256, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним заповіту [PERSON], [INFO], від 08.07.2013 року за реєстровим № 1090, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору дарування 48/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 63, від 13.12.2012 року за реєстровим № 4554, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], та про застосування наслідків недійсності правочину та скасування витяг про державну реєстрацію права власності № 36880599 від 21.12.2012 року про право приватної спільної часткової власності на 48/100 часток будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 63, зареєстрованих за [PERSON] про що зобовязати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції внести відповідний запис в Єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно та про стягнення судових витрат із відповідачів [PERSON] та [PERSON] на її користь. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.07.2013 року помер її батько [PERSON], [INFO]. Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме будинок №63 по вул. Боткіна у м.Львові. [PERSON] заповіту, складеного [PERSON] 13.11.2007 року, останній заповідав належний йому на праві приватної власності будинок №63 по вул. Боткіна у м.Львові та земельну ділянку загальною площею 0,0487 га, своїм дітям у таких частках: синові [PERSON] 1/4 частки будинку та земельної ділянки; дочці [PERSON] 2/4 частки будинку та земельної ділянки та дочці [PERSON] 1/4 частки будинку та земельної ділянки. Однак після смерті [PERSON] їй стало відомо про існування ще одного заповіту від 11.05.2011 року, згідно якого [PERSON]О заповідав належну йому на праві власності частку будинку № 63 по вулиці Боткіна у м. Львові та земельну ділянку (кадастровий номер 4610136900:07:007:0094) площею 0,0177 га (цільове призначення обслуговування житлового будинку), яка розташована за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 63, своєму синові [PERSON] Крім цього, також стало відомо, що 13.12.2012 року було укладено договір дарування за реєстровим № 4554, відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON] 48/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 63. Вважає, що заповіт складений 11.05.2011 року та договір дарування частини будинку від 13.12.2012 року є недійсними, оскільки [PERSON] на час складення заповіту та укладення договору дарування був хворою людиною, переніс інсульти, страждав ішемічною хворобою серця, внаслідок чого був частково паралізований, у нього спостерігались провали в памяті, не міг сам пересуватись, за ним був потрібний постійний догляд та піклування, що позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. 15.06.2015 року представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог,в якій просила також визнати недійсним заповіт [PERSON], [INFO], від 08.07.2013 року за реєстровим № 1090, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], про такий заповіт їй стало відомо від представника відповідача [PERSON] [PERSON] із поданої заяви до суду 03.06.2015 року та із пояснень такого у судовому засіданні. Просить такий позов із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог задоволити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала повністю, дала аналогічні пояснення викладеним у позові, посилалась на статтю 225 ЦК України, оскільки [PERSON] з 2010 року і до смерті хворів, переніс чотири інсульти, страждав ішемічною хворобою серця, внаслідок чого був частково паралізований, у нього спостерігались провали в памяті, не міг сам пересуватись, за ним був потрібний постійний догляд та піклування, а тому на момент посвідчення, складання оспорюваних правочинів він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, заповіт [PERSON] від 08.07.2013 року за реєстровим № 1090, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчений з порушенням норм Цивільного кодексу України та Порядку про вчиненнях нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки при його посвідченні було порушено таємницю заповіту. Просить позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, та пояснив, що [PERSON] до дня смерті був при ясній памяті та здоровому глузді, не хворів на жодні психічні захворювання, підтвердженням чого є висновок ЛКК № 30 Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру від 05.07.2013 року, згідно якого у [PERSON] не було виявлено порушень психіки, які б потребували корекції лікарем-психіатром. Вважає викладенні [PERSON] у позовній заяві від 12.08.2013 року та заяві про збільшення розміру позовних вимог від 12.06.2015 року вимоги є необґрунтовані, оскільки вони засновані на припущеннях, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в письмовому запереченні, який містяться в матеріалах справи. Крім цього, вважає, що позивачкою не було доведено, що оспорювані правочини порушили його права та законні інтереси, а тому вона не мала права на звернення до суду з таким предметом позову. Просить відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог за безпідставністю та за недоведеністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав та пояснив, що його батько [PERSON] з 2010 року і до смерті хворів, переніс чотири інсульти та ішемічні хвороби серця,внаслідок яких був частково паралізований, у нього спостерігались провали в памяті, не міг сам пересуватись, за ним був потрібний постійний догляд та піклування, а тому на момент посвідчення, складання оспорюваних правочинів він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Просить позов задоволити. Представник відповідача відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Львівського міського управління юстиції, та третя особа-приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, про причини своєї неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце слухання справи, однак в матеріалах справи міститься письмові пояснення(Том-1 а.с.54), в якому зазначено, що заповіт від імені [PERSON] був посвідчений нею відповідно до норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та інших законів і підзаконних нормативно-правових актів. При його посвідченні нею було встановлено дієздатність особи-заповідача. Його хвороба не була причиною у відмові вчинення нотаріальної дії. Заповіт ним був прочитаний вголос та підписаний власноручно, жодних застережень щодо дієздатності [PERSON] у неї не виникало. Просила суд проводити розгляд справи за її відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, про причини своєї неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце слухання справи, однак в матеріалах справи міститься письмові пояснення(Том-2 а.с.181), в якому зазначено, що при вчиненні нею нотаріальної дії було встановлено дієздатність дарувальника [PERSON] Вказала, що хоча посвідчення договору дарування і відбувалось на виклику за місцем проживання дарувальника по вул. Боткіна, 63 у м. Львові через його хворобу, жодних передумов для відмови у вчиненні нотаріальної дії не було. [PERSON] був адекватним, чітко, зрозуміло і однозначно відповідав на поставлені запитання про те, чи усвідомлює він значення і наслідки укладення оскаржуваного договору дарування, чи вільно він виражає свою волю та чи не впливають на його рішення треті особи. Дарувальник власноруч прочитав текст договору та підписав його. Позовні вимоги заперечила, зазначила, що такі є безпідставними, та просила суд проводити розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. [PERSON] ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Судом встановлено, що 29.07.2013 року помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серія І-СГ №328839 виданого 07серпня 2013р. Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме на будинок №63 по вул. Боткіна у м.Львові та земельну ділянку приналежну до вказаного будинку Зазначений будинок належав на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на будинок від 22.05.2007 року, виданого Франківською районною адміністрацією м. Львова на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради № 314-Ж-Ф від 22.05.2007 року. [PERSON] заповіту, складеного [PERSON] 13.11.2007 року, останній заповідав належний йому на праві приватної власності будинок № 63 по вул. Боткіна у м. Львові та земельну ділянку загальною площею 0,0487 га, на якій він розташований, своїм дітям у таких частках: -[PERSON] [PERSON]/4 частки будинку та земельної ділянки; -Дочці [PERSON] 2/4 частки будинку та земельної ділянки; -Дочці [PERSON] 1/4 частки будинку та земельної ділянки. Проте, після смерті [PERSON] позивачці стало відомо про існування ще одного заповіту 11.05.2011 року, згідно якого він заповідав належну йому на праві власності частку будинку № 63 по вулиці Боткіна у м. Львові та земельну ділянку (кадастровий номер 4610136900:07:007:0094) площею 0,0177 га (цільове призначення обслуговування житлового будинку), яка розташована за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 63, своєму синові [PERSON]. Однак, на даний час, власницею будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, є сестра позивачки [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20658428 від 22.10.2008 року (52/100 частки будинку) та витягом про державну реєстрацію прав № 36880599 від 21.12.2012 року (48/100 частки будинку). [PERSON] договору дарування за реєстровим № 159 від 09.10.2008 року [PERSON] подарував [PERSON] 52/100 частин житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та 40/100 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,0193 га, розташованих за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 63. 13.12.2012 року було укладено договір дарування за реєстровим № 4554, відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON] 48/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 63. У текстах оскаржуваних правочинів, а саме заповіту від 11.05.2011 року та договору дарування 48/100 частини житлового будинку від 13.12.2012 року є примітки нотаріусів, що дані нотаріальні дії ними вчинені на виклику за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 63, у звязку із хворобою [PERSON] Окрім цього, представником відповідача [PERSON] [PERSON] 03.06.2015 року через канцелярію Франківського районного суду м. Львова було подано копію заповіту [PERSON] від 08.07.2013 року за реєстровим № 1090, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до тексту якого він заповідав все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, своїй доньці [PERSON](Том-3 а.с.31-33). Текст даного заповіту через похилий вік та хворобу заповідача, за його дорученням було підписано [PERSON] та посвідчено на виклику за місцем проживання заповідача по вул. Боткіна, 63 у м. Львові у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] Допитаний по справі в судовому засіданні свідок [PERSON]В.(сусід) вказав, що бачив [PERSON] до жовтня 2012 і останній сидів, міг ходити по подвірю біля будинку. А після того як приїхала донька [PERSON], вже його на вулиці не бачив. Відмітив, що в 2012-2013 роках з покійним мало спілкувався і останній міг щось казати, але щось адекватне, то ні. Перепитував пару раз, так як мав поганий слух. [PERSON] міг сидіти під хатою і сам до себе говорити. Зазначив, що коли бачив [PERSON] то йому допомагали виходити на вулицю і було навіть таке, що покійний втік з подвіря і його родичі доганяли. У своїх показах сусід [PERSON] вказав, що знає покійного на протязі довгого часу, з 1990 року. Відмітив, що останні 1,5-2 роки перед смертю [PERSON] потребував стороннього догляду, постійно перебував з кимось, почав забувати, перестав його впізнавати, хоча добре знав. Представник відповідача в судовому засіданні повідомив, що спілкувався з [PERSON] перед смертю і останній памятав який день, цитував Біблію, розмовляв, хоча і мав погіршення здоровя, але не був в такому стані, що абсолютно не був спроможний розуміти значення своїх дій. При спілкуванні відмічалась затримка мови, однак [PERSON] був при свідомості. В судовому засіданні відповідач [PERSON] повідомив, що допомагав сестрі [PERSON], коли вона кликала підняти батька [PERSON]О, з батьком сам на сам не спілкувався, постійно була сестра. Потім уточнив, що з батьком спілкувався до приїзду сестри [PERSON], доглядав за ним разом з дружиною та сином. Після приїзду [PERSON] батько вже лежав і дивився в стелю, на питання міг дати недоречну відповідь, міг кликати дружину, яка померла. Зазначив, що після смерті матері батько постійно її кликав, а також і інших людей, яких знав в минулому, в реалії не жив. Не знав, що батько зробив договір дарування в грудні 2012 року. Вважає, що батько не розумів, що укладає, так як не міг цей договір особисто прочитати, був лежачий. Зазначив, що батько почав хворіти з 2010 року, мав інсульт, потім простатит. На 2011 рік, момент укладення заповіту, в травні мав 2 інсульти, пересуватись без сторонньої допомоги він не міг, йому важко було розмовляти про щось конкретне, хотів весь час кудись іти, і раз навіть пішов до магазину в трусах. Свідок [PERSON], онук покійного, повідомив, що дід [PERSON] з 2010 року хворів, самостійно пересуватись не міг, його стан здоровя різко погіршився після смерті бабці, яку він по смерті постійно кликав. До приїзду [PERSON], а саме до вересня 2012 року, постійно доглядав за дідом, гуляв з ним в парку, а після приїзду тітки не мав вже можливості з ним спілкуватись, оскільки остання поміняла дверні замки у кімнату, де лежав [PERSON]О, відмовилась дати ключі і нікого з рідних не пускала туди. Свідок [PERSON], сусідка покійного, зазначила, що [PERSON] з 2012 року був фактично неадекватний, на вулиці не зявлявся, її не впізнавав, хоча вони знались понад 20 років, майже не розмовляв, а за кілька місяців до смерті був нетранспортабельний. Свідок [PERSON] зазначив, що знав покійного добре, оскільки той був пастором у церкві Євангельських християн баптистів, прихожанином якої є [PERSON] Спілкувався з [PERSON] за місяць до смерті і останній добре себе почував, розпитував у нього про справи і родичів. Не знає, чому його покликали бути присутнім в якості свідка при посвідченні заповіту від 08.07.2013 року, зробив це на прохання [PERSON]. Свідок [PERSON] в своїх показах повідомив, що провідував [PERSON], той добре його памятав, спілкувався, зазначив, що при посвідченні заповіту від 08.07.2013 року, де він був присутній в якості свідка, окрім заповідача, свідків та нотаріуса була присутня і [PERSON]. Свідок [PERSON] в своїх показах повідомив, що був присутній при посвідченні заповіту [PERSON] від 08.07.2013 року на прохання сусіда. У будинку [PERSON] був вперше, покійного до того не знав, так як і не знав його доньки. Вказав, що при посвідченні заповіту були присутні заповідач, нотаріус, свідки та донька [PERSON]. Свідок- сімейний лікар комунальної 2-ої міської поліклініки міста Львова [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що вільно розмовляти [PERSON] не міг, міг лише давати односкладні відповіді на запитання, в останні місяці перед смертю стан у покійного був важкий, для будь-якого планового огляду у лікарів він міг бути доставлений лише спеціалізованим транспортом, оскільки у нього стояв постійний катетер. Свідки [PERSON], [PERSON] в своїх показах суду повідомили, що коли провідували [PERSON], то він з ними спілкувався вільно, памятав все до дрібниць, розпитував про справи. Допитана в судовому засіданні лікар-психіатр [PERSON] зазначила, що при огляді лікарсько-консультативною комісією Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру у [PERSON] не було виявлено порушень психіки, на питання відповідав важко, неохоче і односкладно. Крім цього, [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що огляд [PERSON]лікарсько-консультативною комісією проводився не в приміщенні поліклініки, як це зазначено у висновку ЛКК № 30 від 05.07.2013 року, а у автомобілі. Також, [PERSON] повідомила, що заяву від імені [PERSON] на проведення медичного огляду у психоневрологічному диспансері писала донька [PERSON], а покійний лише підписував, оскільки самостійно писати не міг. [PERSON] у своїх письмових поясненнях(Том-2 а.с.14,149-152) повідомила, що: «проживала у м. Львові з 1952 року з сестрами [PERSON] та [PERSON]. Старша сестра [PERSON] вийшла заміж у 1954 році за [PERSON] і всі разом розпочали будівництво дому по вул. Боткіна, 63 у м. Львові. Одразу збудували «врємянку», щоб було де жити на початку, а далі спільними коштами і зусиллями продовжували будувати хату. Пізніше, коли у сімї [PERSON] народились діти ми пішли жити окремо. Сімя [PERSON] жила добре і дружно. [PERSON] і [PERSON] з сімями згодом емігрували в Америку. [PERSON] [PERSON] тричі робила гостьову візу для мами в США, придбавши їй білети на літак і остання мала можливість у обох доньок [PERSON] і [PERSON] в США. В 2010 році [PERSON] була у м. Львові і декілька днів гостювали і сімї [PERSON] В той же час гостював у них у чоловік [PERSON] [PERSON]. Віра та [PERSON] сказали своєму зятеві [PERSON], щоб той компенсував [PERSON] 20 тис. доларів США за частину будинку, на що той відповів згодою, але так нічого і не віддав. [PERSON] на той час вже переніс інсульт і його память та розмова були дуже погані. Батьки хотіли розділити між дітьми майно справедливо та порівну, але не встигли, бо після смерті дружини [PERSON] у [PERSON] погіршився стан здоровя, память і мова, він був неспроможний правильно розсуджувати чи орієнтуватись в обстановці. Його поведінка була досить неадекватна, міг без потреби включати газ, відкривати двері і іти незнаючи куди, був безпомічний як дитина. [PERSON] у своїх письмових свідченнях(Том-2 а.с.212) повідомив, що йому було відомо про конфлікт між [PERSON] та його донькою [PERSON] У листопаді 2012 року він приїжджав до [PERSON] та допомагав [PERSON] доглядати за батьком. Неодноразово чув, як покійний просив [PERSON] викликати нотаріуса, щоб мати змогу розпорядитись належним йому майном, а саме будинком та земельною ділянкою по вул. Боткіна, 63 у м. Львові на її користь. Зазначив, що протягом останніх років життя [PERSON] перебував у нормальному психічному стані, жодних відхилень його розумової діяльності не було та втрати памяті у покійного він не помічав. [PERSON] у своїх письмових поясненнях(Том-2 а.с.213) повідомила, що востаннє відвідувала [PERSON] наприкінці жовтня 2012 року. У той час покійний все добре памятав, вільно цитував Біблію, згадував свою дружину, згадував минуле життя. [PERSON] у своїх письмових пояснення (Том-2 а.с.214) зазначила, що востаннє спілкувалась з [PERSON] на початку квітня 2011 року. На той час [PERSON] був при памяті, впізнавав її та її чоловіка, вони багато розмовляли та згадували події 20-річної давності. [PERSON], онука покійного, у своїх письмових поясненнях(а.с.Том-3 а.с.27) вказала, що провідувала [PERSON] в листопаді 2012 року, спілкувалась з ним, зазначила, що в покійного була добра память, він цитував вірші з Біблії, згадував минуле, службу в армії. Часто розпитував за своїх правнуків, памятав дати їх народження. [PERSON] виписки з медичної карти амбулаторного хворого [PERSON], [INFO], виданої 2-ою міською поліклінікою м. Львова від 06.08.2013 року, [PERSON] перебував на «Д» обліку і проходив амбулаторне лікування з 1988 року, діагноз: ІХС, постінфарктний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ-го ступеня НК ?? А. З травня 2010 року він перебував на обліку у невропатолога з діагнозом: дисциркуляторна енцефалопатія ???-го ступеня в стадії субкомпенсації, наслідки перенесених ішемічних інсультів (2010-2011 роки) у вигляді глибокого лівобічного геміпарезу з порушенням функції ходи. Тобто, з 2010 року [PERSON] був паралізований. В судовому засіданні представник позивача наголошували на ті обставини, що [PERSON] з 2010 року і до смерті хворів, переніс чотири інсульти, страждав ішемічною хворобою серця, внаслідок чого був частково паралізований, у нього спостерігались провали в памяті, не міг сам пересуватись, за ним був потрібний постійний догляд та піклування, а тому на момент посвідчення, складання оспорюваних правочинів він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Суд бере до уваги такі покази представника позивача, оскільки вони підтверджуються іншими здобутими доказами по справі. Позиція позивача також підтверджується в судовому засіданні допитаними свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Суд вважає, що такі пояснення свідків є логічними, вірними та не спростовуються іншими матеріалами справи. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справи за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. [PERSON] з правовою позицією Верховного Суду України викладеною в листі „Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 року правила ст. 255 ЦК поширюються на ті випадки, коли не має законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 01.04.2014 року у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. [PERSON] судово-психіатричного експерта № 704 від 20.10.2014 року, [PERSON] на момент складання заповіту від 11.05.2011 року за реєстровим № 1256 та на момент укладення договору дарування 48/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Львів, вул. Боткіна, 63, від 13.12.2012 року хронічним психічним захворюванням та недоумством не страждав, виявляв ознаки органічного розладу особистості та поведінки з нерізко вираженим психоорганічним синдромом, який не досягав у нього хворобливих розладів, а тому [PERSON] при складанні оспорюваного заповіту та при посвідченні спірного договору дарування міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, в матеріалах справи наявний висновок ЛКК Львівського психоневрологічного диспансеру № 30 від 05.07.2013 року(Том-1 а.с.62), який був долучений до справи відповідачем [PERSON], для обґрунтування заперечення на позов, у якому зазначено, що на момент огляду [PERSON] у нього не було виявлено порушень психіки, що потребували би корекції лікарем-психіатром. Розладів психіки та поведінки на момент огляду не виявлено. Як вбачається з вищезгаданого [PERSON], за основу експертною комісією було взято вказаний висновок ЛКК Львівського психоневрологічного диспансеру № 30 від 05.07.2013 року щодо психічного стану [PERSON], оскільки померлий оглядався за життя лікарями-психіатрами. Однак, зважаючи на покази головного лікаря ЛКК [PERSON] у судовому засіданні, яка зазначила, що вона оглядала [PERSON], даний висновок суд не бере до уваги, оскільки огляд лікарсько-консультативною комісією [PERSON] не був проведений в приміщенні поліклініки, як це у ньому зазначено, а у автомобілі. Окрім цього, заява про проведення такого роду обстеження не була написана [PERSON] власноручно, жодної примітки про те, що заява була написана його донькою на ній немає, а це позбавляє суд можливості встановити, чи відповідало проведення даного обстеження дійсній волі покійного, а тому суд критично ставиться до такого висновку, який і лежить в основі [PERSON] судово-психіатричного експерта № 704 від 20.10.2014 року. Крім цього, легітимність цього висновку ЛКК Львівського психоневрологічного диспансеру № 30 від 05.07.2013 року викликає у суду сумніви з урахуванням грубих порушень при його оформленні, проведенні та суперечливості його змісту іншій медичній документації і показанням свідків, наявним у справі. [PERSON] норм статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» визначено, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно ст. 62 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Крім того, у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» розяснено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен зясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові обєктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Відповідно до п.6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правова позиція Верховного Суду України щодо застосування ст. 225 ЦК України викладена у рішенні, прийнятому за результатом перегляду судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, у справі № 6-9цс12. Верховний Суд України дійшов висновку про те, що підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. У суду виникає сумнів у вірності акту судово-психіатричного експерта № 704 від 20.10.2014 року, оскільки експертиза проведена не обєктивно, не повно та не всебічно. Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що питання, досліджені в акті судово-психіатричного експерта № 704 від 20.10.2014 року стосуються обставин встановлення яких входять до предмету доказування в даній цивільній справі, однак в такому акті експертами не було зясовано чітких та однозначних(конкретних) висновків про те, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту та укладення договору дарування, а тільки зазначили слово «міг», що вданому випадку виключає як доказ даний висновок, а тому суд оцінює вищезазначений акт посмертної судово-психіатричної експертизи в якості не належного та не допустимого доказу по справі. [PERSON] зі ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв'язку з цим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи. Сторони по справі у судому засіданні не заявляли клопотання щодо проведення нової, повторної та додаткової судово-психіатричної експертизи, а в суду не було нових підстав для проведення таких, тому суд виходить із наявних у матеріалів справи доказів. Частиною 2 ст. 147 ЦПК України передбачено, що суд має право за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи запропонувати експерту дати усне пояснення свого висновку. Однак отримати пояснення від експерта сторони не виявляли бажання, заяв про це не заявляли, а суду не було для цього і достатніх підстав, виходячи із матеріалів справи. Крім цього, хворобливий стан [PERSON], який позбавив його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними на вказаний період часу, а саме на час складання оскаржуваних заповітів та укладення договору дарування, підтверджується оглянутими у судовому засіданні карткою стаціонарного хворого [PERSON] - 2307.1928 р.н. за №10797 з неврологічного відділення КЗ «Лікарня швидкої медичної допомоги м.Львова» та амбулаторною медичною карткою з поліклініки за місцем проживання хворого [PERSON] - 2307.1928 р.н., який проживав за адресою: [INFO]. Аналіз такої медичної документації суд бере із [PERSON] судово-психіатричного експерта № 704 від 20.10.2014 року(Том-2 а.с.227-228). Встановлено, що [PERSON] неодноразово отримував медичну допомогу як амбулаторно так і в стаціонарних умовах неврологічного відділення Комунального закладу «Лікарня швидкої медичної допомоги м.Львова» та Комунальній 2-ій міській поліклініці м.Львова. В матеріалах справи знаходиться також заява, написана [PERSON] (Том-1 а.с.61) та посвідчена приватним нотаріусом [PERSON] 08.07.2013 року, в якій вказано, що: «Я, [PERSON], усвідомлюючи значення своїх дій та їх правові наслідки, розуміючи обставини, які мають для мене істотне значення, без будь-якого тиску зі сторони та відповідно до власного волевиявлення, цією заявою підтверджую, що добровільно подарував на імя моєї доньки [PERSON], належне мені нерухоме майно житловий будинок № 63 по вулиці Боткіна у м. Львові, а також земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок». Суд критично ставить до заяви, написаної [PERSON] (Том-1 а.с.61) та посвідчена приватним нотаріусом [PERSON] 08.07.2013 року, яка була долучена до справи відповідачем [PERSON], для обґрунтування заперечення на позов, оскільки така заява посвідчувала одним і тим же, приватним нотаріусом [PERSON], яка і посвідчував один із оскаржуваних заповітів. При цьому така спростовуються наявними матеріалами справи та поясненнями представника позивача, та допитаними свідками. Крім цього, суд не бере до уваги письмові пояснення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що містяться у матеріалах справи, оскільки такі судом не залучилась та не допитувались, та такі письмові пояснення не підвереджують те, що [PERSON] при складанні оскаржуваних заповітів та укладення договору даруванняусвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Крім цього, суд також не бере до уваги пояснення і свідків даних у суді - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON], які у судовому засіданні не підтвердили те, що [PERSON] при складанні оскаржуваних заповітів та укладення договору даруванняусвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними та те, що вони путались у своїх поясненнях та відповідали на запитання нечітко, та є суперечливі в розумінні суду. При цьому такі письмові пояснення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та пояснення в суді [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] спростовуються матеріалами справи та зібраними доказами, поясненнями представника позивача та поясненнями інших свідків, до яких суд не має підстав для недовіри. Тому суд приходить до висновку, що заперечення представника відповідача [PERSON] є необґрунтовані, її представником не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позову, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Таким чином, наявними матеріалами справи, належними доказами медичними документами та поясненнями свідків підтверджується факт наявності у [PERSON] на час складення оскаржуваних заповітів та укладення договору дарування стійкого розладу здоров'я, що позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. [PERSON] п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Крім цього, відповідно до ст.174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON] не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд приймає таке визнання відповідачем позову. Крім цього, до матеріалів справи судом долучена заява відповідача [PERSON] від 23.12.2013 року про визнання позовних вимог(Том-2 а.с.13). Очевидним є те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, уст. 16 ЦК України міститься перелік основних засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. [PERSON] ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. [PERSON] ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно дост.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостоюст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. [PERSON] роз'яснень в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до статті 225 ЦК України\~та розяснень, що містяться у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати а майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. [PERSON] п.1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до п. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню. [PERSON] п.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. [PERSON] ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. [PERSON] ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Положенням ст. 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно. [PERSON] з ч. 2 цієї статті нотаріус на прохання особи може власноручно записати заповіт з її слів. У цьому випадку заповіт повинен бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. [PERSON] з ч. 2 ст. 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 ЦК України і статтею 1252 ЦК України, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту повинне відбуватися при свідках. Порядок посвідчення заповіту при свідках передбачено ст. 1253 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. [PERSON] показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що після перенесених інсультів та ішемічні хвороби серця, внаслідок яких був частково паралізований, порушення мозкового кровообігу у [PERSON] відмічаються різко виражені, тривалі, прогресуючі зміни психічного стану та поведінки: поява слабкодухості, порушення здатності всебічно і адекватно оцінювати ситуацію, критично оцінювати власні особливості та мав провали в памяті, а в подальшому апатичності, байдужості до значимих сторін життя, втратив цікавість до сімї. Внаслідок чого не міг сам пересуватись, за ним був потрібний постійний догляд та піклування. Судом також встановлено, що у [PERSON] на момент складання оскаржуваних заповітів та укладення договору дарування була відсутня добровільна, власна позиція щодо вчинення правочинів, оскільки він вчинявся під впливом доньки [PERSON] відповідачки. Таким чином, заповіти від 11.05.2011 року, 08.07.2013 року та договір дарування частини будинку від 13.12.2012 року, були укладені з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що волевиявлення [PERSON] не були вільними, оскільки правочини не були усвідомлені і не відповідали дійсним намірам та інтересам [PERSON]. Знайшло своє підтвердження у судовому засіданні і посилання представника позивача на те, що заповіт [PERSON] від 08.07.2013 року за реєстровим № 1090, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчений з порушенням норм Цивільного кодексу України та Порядку про вчиненнях нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки при його посвідченні було порушено таємницю заповіту. Статтею 1255 ЦК України передбачено, що нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Як вказав свідок [PERSON], який був свідком при посвідченні заповіту [PERSON] від 08.07.2013 року, при його посвідченні була присутня і [PERSON]. Крім того, відповідно до п. 1.8 Розділу 2Глави 3 Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою особою, а пунктом 1.11 Вказаного Порядку передбачено, що на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. У оспорюваному заповіті нотаріусом була здійснена примітка про те, що у звязку з похилим віком та хворобою [PERSON], за його дорученням текст заповіту підписано [PERSON] у присутності запрошених покійним свідків [PERSON] та [PERSON], однак, як вбачається з показів свідків [PERSON] та [PERSON], при посвідченні заповіту вони були присутні не на прохання покійного. Відповідно до вимог п. 3, 5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Твердження представника відповідача [PERSON] про те, що позивачем не було доведено підставність звернення до суду з вимогами про визнання недійсними оспорюваних правочинів не є обґрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявна спадкова справа по смерті [PERSON], заведена Пятою Львівською державною нотаріальною конторою, в якій наявні заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] від доньки [PERSON] та сина [PERSON]. Тому суд доходить висновку про підставність звернення позивачки до суду з вимогою про визнання недійсними оспорюваних правочинів, оскільки такі впливають на її цивільні права та інтереси. У ст. 216 ЦК зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Пунктом 7 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. [PERSON] зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України. [PERSON] із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. [PERSON] роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що є в наявності обставини, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків, а отже суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позову. [PERSON] вимог ст.ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За такими обставинами суд дійшов висновку, що позивачка довела ті обставини, на які посилалася, як на підставу своїх вимог. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення сторін, свідків, наданих в судовому засіданні, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає позовні вимоги позивачки повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст.88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивачки судовий збір у розмірі по 178,50 грн., що було сплачено при поданні позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Outcome: approved