Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

В лютому 2014 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати за ними право спільної часткової власності на об'єкт інтелектуальної власності (ноу-хау) Технологію «виробництво стартерних акумуляторних батарей», яка складається з Комплексу № 1: Виробництво електродних пластин; Комплексу № 2: Збірка акумуляторних батарей; Комплексу № 3: Формування акумуляторних батарей; Загальної технологічної документації; Нормативної документації по впровадженню технології у виробництво, викладену у 74 томах загальною вартістю 1 399 790 000 грн. у розмірі часток кожного з співвласників: часткою 90/100 за [PERSON], часткою 7/100 за [PERSON], часткою 3/100 за [PERSON]. В обгрунтування позовних вимог зазначили, що 26 березня 2002 року позивачі об'єдналися у тимчасовий творчий колектив (ТТК) з метою проведення досліджень в області виробництва хімічних джерел струму. 26.06.2002 року між позивачами було укладено Генеральну угоду про творчу співпрацю в області розробки, організації вводу в експлуатацію виробництва по випуску хімічних джерел струму для транспортних засобів, сільськогосподарської та виробничої техніки, автономних електростанцій, систем зв'язку і телекомунікацій, в тому числі проведення прикладних науково-дослідницьких, інжинірінгових і дослідно-конструкторських робіт в області розробки нових електрохімічних екологічно чистих джерел струму. В рамках даної угоди сторонами було підписано угоду про нерозголошення інформації щодо виконання даних робіт. В результаті виконання Генеральної угоди в період з 26.06.2002 року по 03.10.2013 року позивачами було створено технологію - об'єкт інтелектуальної власності «ноу-хау», яка викладена в 74 брошурах та має назву «Виробництво стартерних акумуляторних батарей». Статтею 5 Генеральної угоди передбачено, що у разі винаходу корисної моделі, промислових зразків чи других об'єктів промислової власності, ноу-хау, та іншого власником прав на такі об'єкти інтелектуальної власності є сторона 1, а саме тимчасовий творчий колектив, членами якого є позивачі. На підставі цього та п. 6 Підсумкового протоколу відповідач по справі набув обов'язку у десятиденний термін укласти договір з позивачами на використання створеної технології об'єкта інтелектуальної власності в своєму виробництві. У зв'язку з чим позивачі 10.11.2013 року звернулися до відповідача з даним питанням, але відповідач повідомив позивачів, що він також вважає себе власником технології разом з позивачами. Тому вони були вимушені звернутися до суду. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, але надав суду заяву, де вказав, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просив справу розглядати у його відсутність. Вислухавши представника позивачів, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об'єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. Згідно з вимогами ст. 421 ЦК України суб'єктами права інтелектуальної власності є: творець (творці) об'єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору. Право інтелектуальної власності виникає (набувається) з підстав, встановлених цим Кодексом, іншим законом чи договором (ст. 422 Цивільного кодексу України). Статтею ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У судовому засіданні встановлено, що 26 березня 2002 року позивачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] об'єдналися у тимчасовий творчий колектив (ТТК) з метою проведення досліджень в області виробництва хімічних джерел струму. 26 червня 2002 року між позивачами в особі керівника ТТК [PERSON] та відповідачем ЗАТ «ВЕСТА-ДНІПРО» було укладено Генеральну угоду про творчу співпрацю в області розробки, організації та вводу в експлуатацію виробництва по випуску хімічних джерел струму для транспортних засобів сільськогосподарської та виробничої техніки, атомних електростанцій, систем зв'язку, телекомунікацій, в тому числі проведення прикладних науково-дослідницьких, інжинірингових і дослідно-конструкторських робіт по розробці нових електрохімічних екологічно чистих джерел струму. В рамках даної угоди сторони підписали Угоду про нерозголошення інформації від 26 червня 2002 року. Основним напрямком творчої співпраці сторін відповідно до Генеральної угоди було виконання робіт по організації високотехнологічного, автоматизованого та рентабельного виробництва з випуску не обслуговуваних свинцево-кислотних акумуляторних батарей - енергонакопичувачів: розробка загальної концепції побудови виробництва і окремих його ділянок, підбору технологічного обладнання і розробка схем його сполучення, виконанню пуско - налагоджувальних робіт та вводу обладнання в експлуатацію, організації робочих місць та навчання виробничого персоналу, відробітку технологічних процесів і виводу виробництва на проектну потужність, плануванню, обліку та аналізу хода виробництва, науково-технічному та технологічному супроводженню виробництва. Повне виконання сторонами Генеральної угоди відбулося 03 жовтня 2013 р., про що було підписано Підсумковий протокол. В результаті виконання Генеральної угоди в період з 26.06.2002 року по 03.10.2013 року позивачами було створено винахід - технологію - об'єкт інтелектуальної власності (ноу-хау), викладену в 74 брошурах, який отримав назву «Виробництво стартерних акумуляторних батарей». Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Факт створення об'єкта інтелектуальної власності, а саме технології «Виробництво стартерних акумуляторних батарей», підтверджується поясненнями представника відповідача у наданих суду запереченнях, а також наданими у матеріали справи отриманими патентами, які підтверджують право позивачів на винаходи щодо нових технологічних ефектів у сфері виготовлення акумуляторів, які в свою чергу є головними елементами Технології та відповідними виробничими устаткуваннями. «Інтелектуальна власність» - це сукупність виключних прав, конкретний перелік яких встановлюється законодавством України, які оформлюють приналежність та режим використання нематеріальних активів, які є результатами творчої діяльності, включаючи права, визначені статтею 2 Конвенції про заснування Всесвітньої організації інтелектуальної власності, від 14.07.1967 року Відповідно до цієї Конвенції до поняття інтелектуальної власності відносяться: винаходи у всіх областях діяльності людини; наукові відкриття; захист проти недобросовісної конкуренції, а також всі другі права, які відносяться до інтелектуальної діяльності у промисловій, науковій, літературній та художній областях. «Технологія» - це сукупність методів, процесів і матеріалів, які використовуються в якій-небудь галузі діяльності, а також наукове описання способів технічного виробництва, які являють собою комплекс організаційних заходів, операцій і прийомів, направлених на виготовлення, обслуговування, ремонт і/або експлуатацію виробів з номінальними якостями та оптимальними затратами, втіленими способами і засобами праці, наборах матеріально-речових факторів виробництва, видах їх поєднання для створення визначеного продукту, що включають в себе всі інжинірингові, технічні, технологічні, економічні та інші рішення та документи, отриманні в результаті виконання Генеральної угоди, в тому числі, як захищені патентами, так и такі, що не підлягають патентному захисту (ноу-хау). Відповідно до положень Закону України «Про інвестиційну діяльність» "ноу-хау" - сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих. Як правило, під ноу-хау розуміються секретні не запатентовані технологічні знання і процеси, практичний досвід, включаючи методи, способи і навички, необхідні для проектування, розрахунків, будівництва і виробництва будь-яких виробів, наукових досліджень і розробок; склади і рецепти матеріалів, речовин, сплавів тощо; методи і способи лікування; методи і способи видобутку корисних копалин; специфікації, формули і рецептура; документація, схеми організації виробництва, досвід в області дизайну, маркетингу, керування, економіки і фінансів; інша недоступна широкій громадськості інформація. Відповідно до ст. 428 ЦК України право інтелектуальної власності, яке належить кільком особам спільно, може здійснюватися за договором між ними. У разі відсутності такого договору право інтелектуальної власності, яке належить кільком особам, здійснюється спільно. Статтею 5 Генеральної угоди передбачено, що у випадку створення, при виконанні в якості результату цієї Угоди, винаходу, корисної моделі, промислових зразків, других об'єктів промислової власності, ноу-хау, програмних засобів і баз даних комерційного значення, та інших можливих об'єктів, здатних до правової охорони, в том числі не передбачених умовами цієї Угоди, власником прав на такі об'єкти інтелектуальної власності являється тимчасовий творчий колектив, членами якого є позивачі. Таким чином, позивачі набули право спільної часткової власності на об'єкт інтелектуальної власності (ноу-хау) згідно Генеральної угоди від 26 березня 2002 року. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. З урахуванням вкладу кожного члену тимчасового творчого колективу в створенні технології (ноу-хау) позивачі визначили часткову участь кожного з них і відповідно частку кожного в спільній частковій власності. Згідно Протоколу зборів тимчасового творчого колективу (ТТК) від 03.10.2013 року часткову участь членів ТТК в створенні технології - об'єкту інтелектуальної власності (ноу-хау) визначено наступним шляхом: [PERSON] - 90 %, [PERSON] - 7 %, [PERSON] - 3 % . Згідно ст. 5 Генеральної угоди та п. 6 Підсумкового протоколу відповідач набув обов'язку у десятиденний термін укласти договір з позивачами на використання створеної технології (об'єкта інтелектуальної власності) в своєму виробництві. Тому, доводи відповідача, викладені в запереченнях на позов щодо наявності права на ноу-хау і у товариства з огляду на виконання робіт по створенню Технології поза межами Генеральної угоди не приймаються судом до уваги, оскільки належних та допустимих доказів цього не надано. Правова охорона «ноу-хау» у вигляді надання винахіднику (творцю) патенту, свідоцтва або іншого офіційного документу на його винахід чинним законодавством України не передбачена. Зокрема, відсутні спеціальні норми права, які б регулювали відношення осіб, пов'язані з захистом своїх прав на створений «ноу-хау». У зв'язку з цим такий захист відбувається за загальними правилами, встановленими для захисту прав на об'єкти інтелектуальної власності. Згідно вимог ст. 431 ЦК України порушення права інтелектуальної власності, в тому числі невизнання цього права чи посягання на нього, тягне за собою відповідальність, встановлену цим Кодексом, іншим законом чи договором. Відповідно до ст. 432 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 цього Кодексу. Зазначеною статтею передбачено такий спосіб захисту, як визнання права. Таким чином, суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved