Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до приватного нотаріусу Тячівського районного нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни та акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання протиправним та скасування рішення відповідача (1) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер: 32427823 від 18.11.2016 про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ:14360570 права приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] (Житловий будинок), а також скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності №17506062. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про незаконність прийняття відповідачем (1) рішення про державну реєстрацію права власності на Житловий будинок за іпотекодержателем, так як нотаріус здійснила спірну реєстрацію всупереч вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин за відсутності укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем Договору про задоволення вимог іпотекодержателя та всупереч вимогам п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127. Крім того, державну реєстрацію права власності на Житловий будинок за банківською установою проведено за наявності зареєстрованих обтяжень (арештів) на вищевказаний Житловий будинок. Також позивач вказує на те, що оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав прийнято з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. Позивач в судове засідання не з`явилася. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задоволити. Поряд з цим, у своїх поясненнях обмежився трьома підставами для можливості задоволення судом позовних вимог, а саме відносно того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції на момент укладання Договору іпотеки, яка передбачала укладання окремого нотаріально посвідченого договору; реєстрація права власності була здійсненна за час дії арештів та всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також представник позивача зауважив на відсутності змісту в отриманні від відповідача (1) витребуваних судом документів, оскільки наведені ним обставини є достатніми для можливості задоволення позову його довірительки. Представник відповідача (2) в судовому засіданні та поданому відзиві на позовну заяву, узадоволенні позову просила відмовити, оскільки договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», зокрема про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Нотаріусом дотримано вимог статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а для здійснення реєстрації нотаріусу було надано разом з іншими документами договір іпотеки, який містить відповідне застереження. Крім того, представник банківської установи наголосила на тому, що банк неодноразово надсилав [PERSON] та [PERSON] письмові вимоги та повідомляв, що у випадку невиконання умов договору протягом 30-ти днів з моменту отримання вимоги Банк змушений буде скористатися правом звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, представник відповідача (2) зазначила, що наявність арешту та/або обтяження не є безумовною підставою для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень. При цьому, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню, так як мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. У поданій суду відповіді на відзив, представник позивача зазначив, що оскільки спірні правовідносини виникли 31.08.2007 року до них слід застосовувати положення статі 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Разом з тим, із перелічених в способів в договорі не вбачається такий, який би надав іпотекодержателю можливість задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Положення іпотечного договору не регулюють порядок та механізм звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання та не можуть вважатися застереженнями про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки не відповідають положенням статті 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідач (1) в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Третя особа в судове засідання не з`явилася, пояснень щодо суті спору не надала Ухвалою суду від 5 листопада 2019 року витребувано від відповідача (1) докази. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловили. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п. 3 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально - правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Житловий будинок. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Житловим будинком суд наводить наступні обставини справи. Так, 31 серпня 2007 року між ЗАТ «ПриватБанк» (далі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено кредитний договір №MKА0GA00000273 (надалі - Кредитний договір, а.с. 20-22), на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 20000,00 доларів США на строк до 31.08.2022 року (п. 7.1 Кредитного договору). З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 31 серпня 2007 року між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки (надалі - Іпотечний договір), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано Житловий будинок. В свою чергу, пунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 Іпотечного договору передбачено випадки, які дають право звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 29 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: - переходу до Іпотекодержателяправа власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного Ззобов`язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або - продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію прав та їх обтяжень вбачається, що за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зареєстроване право власності на Житловий будинок, дата, час державної реєстрації: 03.11.2016 20:06:34, підстава виникнення права власності: договір іпотеки від 31.08.2007, повідомлення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 20.10.2016, повідомлення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 16.02.2016, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) , індексний номер: 32427823 від 18.11.2016 12:34:54 (а.с. 29). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому дві позовні вимоги, а саме: визнання протиправним та скасування рішення відповідача (1) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер: 32427823 від 18.11.2016 про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ:14360570 права приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності №17506062. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактичного та законного власника Житлового будинку, правомірності дій приватного нотаріуса при здійсненні нею державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. Так, частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна). Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. За нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 31 серпня 2007 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року. Відповідно до статті 36 цього Закону в редакції від 12 травня 2006 року сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому, згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. По відношенню до спірної по справі ситуації, суд зазначає, що сторони Іпотечного договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з п. 29 Іпотечного договору. Відповідно до п. 29 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону. Тобто, укладаючи у 2007 році іпотечний договір, позивач не узгоджував з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором - нотаріусом, а, значить, таку згоду вона не надала, а надала згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону, тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. На час вчинення реєстраційних дій відповідачем (1) відносно Житлового будинку, договору про її добровільну передачу у власність ПАТ КБ «ПриватБанк». укладено не було, а [PERSON] як іпотекодавець не надавала своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю. За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення нею без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на спірний Житловий будинок, власником якої залишалася позивач, не можна вважати законними. З огляду на викладене, прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності на Житловий будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк». як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним. Правова позиція щодо аналогічних правовідносин зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 по справі №199/1276/17. За таких обставин справи, позовна вимога про скасування рішення відповідача (1) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер: 32427823 від 18.11.2016 про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ:14360570 права приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] підлягає задоволенню з огляду на вищевказані висновки суду. При цьому, суд не надає оцінки іншим похідним підставам позову (прийняття рішення про реєстрацію права власності за наявності арешту на Житловий будинок та в період дії мораторію), на які посилається позивач, оскільки відсутнім був сам правовий механізм (передбачений договором або законом) для можливості реєстрації нотаріусом права власності за банківською установою на спірне майно у спосіб, який обрали відповідачі, тому аналіз таких підстав позову не має жодного правового значення для можливості правильного вирішення судом позову по суті позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від чинній на момент виникнення спірних правовідносин державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з нормативним правилом, регламентованим у частині другій ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на викладене, вчинений відповідачем (1) запис про право власності №17506062 також підлягає скасуванню. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню. 3. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved