Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом про визнання права власності на спадкове майно до відповідача [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 10 квітня 2013 року померла її мати [PERSON] після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку № 22 по вул. Шкільна в с. Дмитрівка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, земельної ділянки площею 0,2691 га. розташованої в с. Дмитрівка, переданої для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства, земельної ділянки площею 1,0000 га. розташованої на території [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, переданої для ведення особистого селянського господарства. За життя [PERSON] залишила заповіт відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, в загалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла у власність позивачу [PERSON]. Відповідно до діючого законодавства позивач звернулася в шістнадцяту київську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва на житловий будинок через відсутність правовстановлюючого документу та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на житловий будинок. В судовому порядку нотаріус також порекомендував позивачу оформити і земельні ділянки, оскільки він не може в нотаріальному порядку окремо видати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства без видання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок. А на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в позивача відсутній оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку. Вказує, що за життя [PERSON], на виділеній їй [PERSON] сільською радою земельній ділянці збудувала вказаний житловий будинок, будівництво якого було завершено в 1960 році, проте на той час вона не мала можливості визнати своє право власності на збудований будинок, оскільки до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних будинків в експлуатацію з метою подальшого оформлення права власності. Відповідно до довідки [PERSON] сільської ради від 10.07.2015 року № 1305 [PERSON] є головою домогосподарства житлового будинку, який розташований в с. Дмитрівка, вул. Шкільна, 22 Петропавлівського району, Дніпропетровської області згідно запису в погосподарській книзі № 19. Стосовно відсутності у позивача оригіналу державного акту на земельну ділянку то вона зазначає, що оригінал вказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку дійсно втрачено, де він може бути вона не знає, проте в неї є копія вказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП № 043634, що підтверджує право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1,0000 га. Зазначає, що [PERSON] за життя володіла житловим будинком, земельними ділянками, ніхто її право власності до суду не оспорив, а тому вона була належним власником вказаного нерухомого майна. Позивач також вказує, що від спадщини вона не відмовлялася, прийняла її, оскільки звернулася до нотаріуса з відповідною заявою, проте через вказані вище обставини не може оформити спадкове майно на свої ім'я та розпоряджатися ним на правах власника, а тому змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання надала заяву про розгляд справи без її участі. В заяві також вказує, що позов підтримує, просить його задовольнити в повному обсязі. Від відповідача надійшла заява з проханням розглянути справу без участі представника [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. Проти позовних вимог не заперечують. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - управління Держземагенства у Петропавлівському районі Дніпропетровської області, надала до суду заяву з проханням розглянути справу без її часті. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що 10 квітня 2013 року померла мати позивача [PERSON] після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку № 22 по вул. Шкільна в с. Дмитрівка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, земельної ділянки площею 0,2691 га. розташованої в с. Дмитрівка, переданої для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства, земельної ділянки площею 1,0000 га. розташованої на території [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, переданої для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-БК № 265828 від 16.04.2013 року, копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП від 18.09.1996 року, копією технічного паспорта на житловий будинок, копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП № 043634 від 30.09.2004 року. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] залишила заповіт відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, в загалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла у власність позивачу [PERSON], що підтверджується копією заповіту від 03.09.2011 року серії ВРЛ № 424143. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Позивач зазначила що спадкоємців, які б відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України мали право на обовязкову частку у спадщині відсутні. Таким чином позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON]. Відповідно до діючого законодавства позивач звернулася в шістнадцяту Київську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва на житловий будинок через відсутність правовстановлюючого документу та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на житловий будинок, що підтверджується відмовою нотаріуса від 23.10.2014 року вих. № 3310/02-14. В судовому порядку нотаріус також порекомендував позивачеві оформити і земельні ділянки, оскільки він не може в нотаріальному порядку окремо видати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства без видання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок. А на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в позивача відсутній оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За життя [PERSON], на виділеній їй [PERSON] сільською радою земельній ділянці збудувала вказаний житловий будинок, будівництво якого було завершено в 1960 році, проте на той час вона не мала можливості визнати своє право власності на збудований будинок, оскільки до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних будинків в експлуатацію з метою подальшого оформлення права власності. До серпня 1992 року оформлення права власності на ці будинки проводили органи місцевого самоврядування на основі висновку про технічний стан будинку, складений у бюро технічної інвентаризації і документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташований зазначений обєкт, відповідно до листа Держбуду від 23.03.1999 року та п. 3 постанови Кабінету Міністрів від 09.09.2009 року № 1035 «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, спорудженими без дозволу на будівництво». Та після прийняття Верховною Радою Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ці обєкти приймають в експлуатацію як самовільно побудовані, але відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність осіб. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Це означає, що правові засади прийняття в експлуатацію обєктів, побудованих до 05.08.1992 року, відсутні. До того ж як розяснює Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, у період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року державна реєстрація нерухомого майна не проводилася в сільській місцевості, а право власності на житловий будинок підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради. В даному інформаційному листі також вказано, що суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав. Відповідно до довідки [PERSON] сільської ради від 10.07.2015 року № 1305 [PERSON] є головою домогосподарства житлового будинку, який розташований в с. Дмитрівка, вул. Шкільна, 22 Петропавлівського району, Дніпропетровської області згідно запису в погосподарській книзі № 19. Що стосується відсутності у позивача оригіналу державного акту на земельну ділянку то слід зазначити, що оригінал вказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку втрачено, проте в матеріалах справи є копія вказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП № 043634, що підтверджує право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1,0000 га. Право власності [PERSON] на земельну ділянку підтверджується також витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2015 року та довідкою про індексовану вартість земельної ділянки виданою Управлінням Держземагенства у Петропавлівському районі 09.07.2015 року № 0-408-0.4-2594/2-15 в якій вказано, що земельна ділянка належала на праві власності [PERSON] згідно Державного акту на право власності на землю серії ДП № 043634. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. [PERSON] за життя володіла житловим будинком, земельними ділянками, ніхто її право власності до суду не оспорив, а тому відповідно вона була належним власником вказаного нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її на час відкриття. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши докази позивача, надані нею на підтвердження своїх вимог, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved