Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Волинській області (Волиньрибоохорона) про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Управління охорони, використання і відтворення біоресурсів та регулювання рибальства у Волинській області від 17 травня 2017 року № 28-О/С в частині звільнення з роботи [PERSON], поновити її на посаді діловода Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Волинській області (Волтньрибоохорона) з 17 травня 2017 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2016 року по день винесення судового рішення у справі та стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 (одна тисяча) гривень. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначає, що з 19 липня 2016 року працювала на посаді діловода в Управлінні охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Волинській області (Волиньрибоохорона) згідно наказу №22-О/С. За умовами трудового договору позивачка прийнята на роботу на період до виходу на роботу основного працівника [PERSON] Згідно наказу №17-О від 24.04.2017 року позивачка із 27.04.2017 року до 19 травня 2017 року включно перебувала у щорічній основній відпустці. Крім того, позивачка вказувала, що вагітна, про що неодноразово ще з січня 2017 року повідомляла свого керівника. 17 травня 2017 року згідно наказу №28-О/С «Про звільнення [PERSON], [PERSON] О,В.» позивачку звільнено у звязку із закінченням строкового трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗПП України, підставою чого став вихід на роботу основного працівника. Зазначає, що звільнено її з порушенням ст. 184 КЗПП України і п. 2 ст. 40 КЗПП України, які забороняють звільнення працівника у період його вагітності та перебування у відпустці. Крім того, з 17 по 22 травня 2017 року позивачка перебувала на лікарняному. Оскільки, будучи вагітною, після того як по телефону їй повідомили про звільнення, вона розхвилювалася і потрапила до пологового будинку. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов повністю з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача заперечував, щодо задоволення позовних вимог позивача повністю з підстав викладених у запереченнях, в яких спростовує доводи позивачки. Вказує, що мав право її звільнити. Свої доводи мотивує тим, що [PERSON] 17 травня 2017 року згідно з наказом «Про внесення змін до наказу №17-О від 24.04.2017 року» було достроково відкликано з відпустки та звільнено у звязку із закінченням строкового трудового договору. Адже, на роботу вийшов основний працівник [PERSON] Заслухавши позицію представників позивача та відповідача, всебічно, обєктивно, повно дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення частково. Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що згідно наказу Волиньрибоохорони, за підписом в.о.голови з ліквідації Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Волинській області [PERSON], № 22-ОС від 18 липня 2016 року, [PERSON] було прийнято на посаду діловода Волиньрибоохорони за строковим трудовим договором з 19 липня 2016 року до фактичного виходу основного працівника [PERSON] з випробувальним терміном 2 тижні (а.с 10). Відповідно до наказу відповідача, за підписом голови комісії з ліквідації [PERSON], № 17-О від 24 квітня 2017 року «Про надання частину щорічної основної відпустки [PERSON]В.» останній було надано частину щорічної основної відпустки терміном на 20 календарних днів з 27 квітня 2017 року за період роботи з 19 липня 2016 року по 18 липня 2017 року, до роботи стати 20 травня 2017 року (а.с. 11). 17 травня 2017 року за підписом голови комісії з ліквідації [PERSON] відповідачем було видано наказ № 27-О/С «Про переривання відпустки [PERSON]І.» згідно якого, відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку [PERSON], діловоду Волиньрибоохорони, яку їй було надано згідно наказу № 33-О від 03 серпня 2015 року, з 18 травня 2017 року було перервано у звязку з виходом останньої на роботу. У звязку з чим відповідачем було видано наказ № 28-О/С від 17 травня 2017 року про звільнення [PERSON] з 17 травня 2017 року з посади діловода Вилиньрибоохорони у звязку із закінченням терміну строкового договору (а.с. 13). 17 травня 2017 року позивачу було направлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, яке вона отримала 18 травня 2017 року (а.с. 12). Судом встановлено, що на момент звільнення позивачка перебувала на 29 тижні вагітності, що підтверджується листком непрацездатності серії АДД № 8322883 від 23 травня 2017 року (а.с 17). Відповідно до ч. 3 ст. 184 забороняється звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -\~частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 894 «Питання функціонування територіальних органів Держрибагенства України» та наказу Державного рибного господарства України від 30 листопада 2015 року № 369 «Про ліквідацію територіальних органів Держрибагенства України» Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Волинській області ліквідовується як юридична особа публічного права територіального органу Державного агентства рибного господарства України. Станом на 17 травня 2017 року відповідача як юридичну особу ліквідовано не було. Таким чином встановлено, що підставою звільнення позивачки було лишее вихід на роботу основного працівника. З позовної заяви вбачається, що позивач повідомляла роботодавця про свою вагітність, окрім того факт вагітності також спостерігався з її зовнішнього вигляду. Позивач також вказувала на ту обставину, що її було звільнено з роботи в період її перебування у щорічній основній відпустці. На заперечення вказаної обставини представник відповідача вказував, що на підставі наказу «Про звільнення [PERSON], [PERSON]В.» № 28-О/С від 17 травня 2017 року Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Волинській області (Волиньрибоохорона), за підписом голови комісії з ліквідації [PERSON] було винесено наказ № 19-О від 17 травня 2017 року «Про внесення змін до наказу № 17-О від 24 квітня 2017 року», згідно якого внесено зміни до наказу Волиньрибоохорони № 17-О від 24 квітня 2017 року «Про надання частини щорічної відпустки [PERSON]В.» в п.1 «Надати [PERSON] діловоду Волиньрибоохорона, з 27 квітня 2017р. частину щорічної основної відпустки терміном на 18 календарних днів за період роботи з 19 липня 2016 р. 18 липня 2017 р.» (а.с. 48) З даного наказу вбачається, що позивачку було відкликано з відпустки на два дні раніше. Однак, з вищевикладеного, вбачається, що наказ про звільнення [PERSON] передував наказу про внесення змін до наказу про її відпустку, тобто позивачку спочатку було звільнено з роботи, а потім відкликали із відпустки. Судом було зясовано, що згоди на відкликання позивачки з відпустки остання не надавала, підстав переривання відпустки за ініціативи роботодавця судом встановлено не було. Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що наказ № 19-О від 17 травня 2017 року «Про внесення змін до наказу № 17-О від 24 квітня 2017 року» є незаконним, таким чином встановлено, що [PERSON] було звільнено у період перебування її у щорічній основній відпустці. Згідно статті 40 КЗпПП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Отже, судом встановлено, що відповідачем при винесенні наказу № 28-О/С від 17 травня 2017 року про звільнення [PERSON] було порушено вимоги статтей 40 та 184 КЗпП України. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом враховується наступне. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання наказу про звільнення позивачки незаконним, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Окрім того, позивач вказує, що неправомірні дії відповідача завдали їй моральної шкоди, зокрема було порушено її побутовий, психологічний та моральний дискомфорт, що призвело до госпіталізації у звязку з погіршенням стану здоровя. Так, з листка непрацездатності серії № 832882 від 23 травня 2017 року, вбачається, що [PERSON] у період з 17 травня 2017 року по 22 травня 2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні. Згідно, постанови № 4 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України вiдшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працiвнику провадиться у разi, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль організації свого життя. Судом встановлено, що неправомірні дії відповідача, щодо незаконного звільнення [PERSON] дійсно призвели до моральних страждань позивача, так як своїми діями відповідач обмежив право позивачки на працю, і для організації свого подальшого життя і захисту свого порушеного права [PERSON] змушена була докласти додаткові зусилля. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, однак ні позивачем, ні її представником вказаний розмір моральної шкоди обґрунтовано та підтверджено доказами не було. Враховуючи викладене і те, що правовий захист громадян від незаконного звільнення є одним із гарантій забезпечення права громадян на працю, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 1000 гривень, яка є законною, обгрунтованою і справедливою з огляду на те в якому стані на момент звільнення перебувала [PERSON] (була вагітною), а також на те, що відразу після звільнення потрапила через сильні душевні хвилювання в лікарню. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати в сумі 160 гривень. Окрім того, згідно ч. 3\~ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи наведене з відповідач слід стягнути у дохід держави судовий збір у розмірі 1920 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved