Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

[PERSON] у червні 2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку. В подальшому позовні вимоги змінила та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказала, що вона є власницею житлового будинку по вул. Миру, 70, с. Кейбалівка Пирятинського району Полтавської області. Також у даному будинку зареєстрований але не проживає колишній чоловік її дочки. З часу розірвання шлюбу 29.01.2016 відповідач за місцем реєстрації не зявлявся, з реєстраційного обліку з її будинку не знявся. Заходи досудового врегулювання спору не проводилися, оскільки позивачу невідоме місце перебування відповідача, ніяких звязків з останнім вона не підтримує. Через реєстрацію відповідача в будинку позивача, в останньої виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, тому вона просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по вул. Миру, 70, с. Кейбалівка Пирятинського району Полтавської області. Позивач уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові, про що подала заяву. Просила слухати справу у її відсутність з винесенням заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 28 вересня 2018 року згідно зі ст. 281\~ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши позивача, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до виписки з погосподарської книги за 2018 рік за [PERSON], [INFO], числиться житловий будинок з надвірними забудовами і спорудами, які знаходяться у с. Кейбалівка Пирятинського району Полтавської області, вул. Миру, 70 (а.с. 4). У вказаному будинку зареєстрований [PERSON], народження 01 липня 1987 року, але не проживає за місцем реєстрації з 01 січня 2016 року (а.с. 5). [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з дочкою позивача [PERSON] з 21 травня 2014 року, який було розірвано рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області № 544/66/16-ц від 29.01.2016 (а.с. 3). Вказана особа не належать до членів сім'ї позивача. Відповідно до ч. 1 ст.\~319\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.\~150\~Житлового кодексу (далі - ЖК України), громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 7 Закону України в ред. від 05.07.2012 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст.\~405\~ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. Системний аналіз наведених та інших норм права, які містить Цивільний та Житловий Кодекси\~України (зокрема ст. 405 ЦК України, ст.ст. 156,163 ЖК України) свідчить про те, що ними урегульовані відносини з фактичного користування житловим приміщенням членів (колишніх членів) сімї власника будинку, які, у разі вибуття на інше постійне місце проживання та припинення сімейних стосунків із власником це право втрачають. Таким чином, право члена сімї власника жилого будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком, відповідно до ст. 156 ЖК України, обумовлене наявністю сімейних відносин із власником, спільним із ним проживанням у даному будинку, веденням із ним спільного господарства. Судом встановлено, що відповідач припинивши фактично сімейні стосунки із дочкою власника житла, змінив місце свого постійного проживання та більше 2 років у ньому не проживає. Отже, відмовившись від свого права на користування спірним житлом, відповідач змінив місце свого постійного проживання та понад 2 роки у будинку не проживав, за вказаний час витрат по утриманню будинку, оплаті комунальних послуг відповідач не ніс, тому суд приходить до висновку, що він добровільно втратив правовий зв'язок із приміщенням. Оскільки відповідач вільно обрав місцем проживання для себе інше житло, де він проживає протягом тривалого часу, підстави для реєстрації його за іншою адресою, а саме у будинку № 70 по вул. Миру у с. Кейбалівка Пирятинського району Полтавської області, відсутні. Таким чином, оскільки відповідач понад два роки не проживає у будинку, що належить позивачу, а його реєстрація у ньому заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися її житлом, позовні вимоги щодо визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, у разі задоволення позову, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином з відповідач на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 704,80 грн. Підтвердження позивачем судових витрат на правову допомогу нічим не підтверджено.

Outcome: approved