Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

В провадження Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна Венера Леонідівна, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, [PERSON] про визнання договору купівлі -продажу недійсним. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 було задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] (сина [PERSON] ) на користь позивачки борг у сумі 1 063 092 грн. Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 27.10.2015 було накладено арешт на майно [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження. Зловживаючи своїми правами [PERSON] , з метою уникнути цивільної відповідальності та перешкодити виконанню судового рішення по стягненню з нього грошового боргу, шляхом реалізації належного йому майна, провів відчуження 1/3 частки квартири розташованої за адресою [ADDRESS] своїй матері [PERSON] . В травні 2017 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. 26.06.2018 [PERSON] уклала Договір купівлі - продажу з [PERSON] . Відповідно до умов Договору продавець [PERSON] продала та передала у власність, а покупець [PERSON] зобов`язався оплатити та прийняти у власність, частку у розмірі 1/3, на квартиру [ADDRESS] , що перебуває у праві спільної часткової власності. Документом, що підтверджує право власності продавця на частку квартири у розмірі 1/3, яка перебуває у праві спільної часткової власності та відчужується за цим Договором, є Договір дарування частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. 28.04.2016 за № 489. Таким чином, як вбачається з Договору, [PERSON] відчужила 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що перебуває у праві спільної часткової власності та відносно котрої в Деснянському районному суді м. Києва відбувався спір. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року по справі 754/5841/17 було розглянуто позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Олена Володимирівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна Венера Леонідівна про визнання договору недійсним, застосування реституції позовні вимоги [PERSON] залишено без задоволення. Не погоджуючись з рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року по справі 754/5841/17 було подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду. Постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року по справі 754/584/17 апеляційне провадження № 22-ц/824/10202/2019 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення. Позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 1/3 частки квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , посвідчений 28 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського місського нотаріального округу Кравченко О.В. укладений між [PERSON] і [PERSON] . У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Отже, укладання договору купівлі продажу від 26.06.2018 року на 1/3 частку квартири [ADDRESS] та перебуває у праві спільної часткової власності, порушує загальні засади цивільного законодавства, а саме справедливості, добросовісності та розумності. Таким чином, позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним Договору купівлі - продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] , на 1/3 частку квартири [ADDRESS] та перебуває у праві спільної часткової власності, скасування державної реєстрації речового права на вищевказане нерухоме майно, з підстав його фіктивності, зокрема посилаючись на той факт, що [PERSON] є близькою подругою [PERSON] та в процесі розгляду справи № 754/9109/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення боргу, була допитана в якості свідка на стороні [PERSON] . При цьому, [PERSON] будучи близькою подругою [PERSON] , очевидно знаючи про наявність судової справи про визнання недійсним договору дарування, щодо спірної квартири, не наполягала на внесення даних відомостей в один із пунктів Договору купівлі продажу, та усвідомлюючи протиправність своїх дій погодилась укласти фіктивний договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS] , що свідчить про недобросовісність відповідачів, як продавця та набувача за даним Договором. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 07.10.2019 було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, шляхом шляхом накладення арешту на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 515450480000 від 26.06.2018. Ухвалою судді від 07.10.2019 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою судді, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 19.06.2020 було закрито підготовче провадження та визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивачки - [PERSON] , вимоги позовної заяви підтримав, просивши про її задоволення, посилаючись на обставини викладені в позові. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - Адвокат Кушнір С.Б., позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив суд відмовити у їх задоволенні посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 09.12.2019 року та відповідно до пояснень якого відповідачка посилається на те, що станом на день укладення Договору купівлі - продажу їй, як покупцю, не було відомо, що існує спір стосовно 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Також, позивачка посилається на те, що відповідачка є недобросовісним набувачем, оскільки є подругою [PERSON] та виступала в якості свідка у справі № 754/9109/15-ц, однак [PERSON] вважає, що вказані доводи не заслуговують на увагу так як в травні [PERSON] звернулась до неї з пропозицією продати частку своєї квартири. Причиною продажу, як вона пояснила, слугувало те, що необхідно було терміново розрахуватись з адвокатом, який представляв її сина у справі, на що маючи необхідну суму коштів відповідачка погодилась купити частину квартири. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - Адвокат Романюк І.М., позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив суд відмовити у їх задоволенні. Треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна Венера Леонідівна в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції суду. Пояснень з приводу вимог позовної заяви не надавала. Представник Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. В ході розгляду справи від уповноваженої особи адміністрації надійшла заява про здійснення розгляду справи у відсутності їх представника та прийняти рішення по справі у відповідності до вимог чинного законодавства України за наявними у справі матеріалами. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. В ході розгляду справи подав заяву про здійснення розгляду справи у його відсутності та за наслідками розгляду справи відмовити в позові. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість проводити розгляд справи у відсутності не з`явившихся учасників судового процесу та за наявними у справі матеріалами Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Суд повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до наступного висновку. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 було задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] (сина [PERSON] ) на користь позивачки борг у сумі 1 063 092 грн. На виконання вказаного рішення 02.10.2015 Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-4035/15 про стягнення на користь [PERSON] з [PERSON] борг в загальному розмірі 2069897, 02 грн. та надалі на підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 23.10.2015 було відкрито виконавче провадження № 49080845. Згідно копії постанови старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 27.10.2015 було накладено арешт на майно [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження. Зловживаючи своїми правами [PERSON] , з метою уникнути цивільної відповідальності та перешкодити виконанню судового рішення по стягненню з нього грошового боргу, шляхом реалізації належного йому майна, провів відчуження 1/3 частки квартири розташованої за адресою [ADDRESS] своїй матері [PERSON] . Як вбачається з копії рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року по справі 754/5841/17 було розглянуто позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Олена Володимирівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна Венера Леонідівна про визнання договору недійсним, застосування реституції позовні вимоги [PERSON] залишено без задоволення. Не погоджуючись з рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року по справі 754/5841/17 було подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду. Постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року по справі 754/584/17 апеляційне провадження № 22-ц/824/10202/2019 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення. Позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 1/3 частки квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , посвідчений 28 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського місського нотаріального округу Кравченко О.В. укладений між [PERSON] і [PERSON] . У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Згідно зі ст. 41 Конституції України, відповідно до ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своє волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2018 зареєстрованого в реєстрі за № 343 та посвідченого ПН КМНО Белугіною В.Л., зазначено, що між «продавцем» [PERSON] та «покупцем» [PERSON] , було укладено Договір, за яким Продавець зобов`язується продати та передати у власність, а покупець зобов`язується оплатити та прийняти у власність, частку у розмірі 1/3 (одна третя) у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . (п. 1 цього Договору). Документом, що підтверджує право власності продавця на частку у розмірі 1/3 у праві спільної часткової власності на квартиру, яка відчужується за цим Договором, є договір дарування частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. 28 квітня 2016 за р. № 489. Враховуючи вищевикладені обставини вбачається, що [PERSON] , будучи обізнаною про розгляд судом справи за позовом [PERSON] про визнання договору недійсним, застосуваня реституції, здійснила відчуження спірного майна. При цьому, згідно інформаційної довідки [PERSON] володіла трьома частками, кожна із яких склала 1/3 частки на квартиру [ADDRESS] . В той час, [PERSON] здійснила відчуження саме спірної частки вищезгаданої квартири, шляхом укладення договору купівлі -продажу частки у праві спільної часткової власності на квартиру від 26.06.2018 року. Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом цього виду правочину. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 р. у справі № 6-1873цс16 для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. В постанові Верховного суду від 05.07.2018 р. по справі № 922/2878/17, значено, що установивши, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, суди повинні були перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник володіти та користуватися цим майном. Таким чином ухилення від виконання судових рішень протирічить інтересам держави суспільства, підриває основи правосуддя і не сприяє захисту цивільних прав учасників судового процесу, про що зроблено висновок в Постанові Верховного суду від 16.04.2018 по №910/11908/16. Необхідно враховувати, що Позивач, який звертається до суду з позовом і про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Аналогічний висновок зазначений в постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року по справі № 642/4737/16-ц, провадження № 61-36403св18 (ЄДРСРУ № 80396084). У цьому аспекті суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що і відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-ІІ). Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] є близькою подругою [PERSON] . В ході розгляду справи відповідач [PERSON] не надала суду доказів реального настання правових наслідків укладеного нею договору купівлі-продажу спірного майна , відповідачка [PERSON] не зареєстрована та не проживає в спірній квартирі. За таких обставин, суд приходить до висновку що стороною позивача, було наведено достатньо доказів, що Договір купівлі продажу частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] від 26 червня 2018 року був укладений формально та в дійсності сторони зазначеного договору не мали наміру на настання реальних правових наслідків, обумовлених договором, судом також встановлено мотив, яким сторони керувались при укладанні Договору купівлі- продажу частки у праві спільної часткової власності на квартиру від 26 червня 2018 року, а саме мотив уникнути виконання судового рішення, а відтак суд дійшов до переконливого висновку, про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсними. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно ч. 1 ст.5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження зокрема на об`єкти нерухомого майна, а саме житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. На підставі п.2 ч. 1 цього Закону нотаріус є державним реєстратором. Як вбачається з вимог ч. 3 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах. За змістом ч. 2 статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Таким чином, згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, щодо визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. Отже, з метою реального захисту та охоронюваних законом інтересів позивача, наявні правові підстави для скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно, реєстраційний номер: 515450480000 від 26.06.2018 року, згідно рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Белугіної Венери Леонідівни. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved