Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

В лютому 2020 року [PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області\~ з позовом до [PERSON] про поділ спільного домоволодіння та визначення права власності на самостійне ціле домоволодіння. В обґрунтування позову позивачка пояснила, що згідно договору дарування від 29 квітня 1996 року отримала в подарунок 2/5частки житлового будинку [ADDRESS] . Співвласником іншої частини вказаного житлового будинку на той момент був [PERSON] , якому належало 3/5 частки будинку. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 17.02.1998 року між співвласниками був встановлений порядок користування земельною ділянкою домоволодіння, згідно якого вона отримала в користування земельну ділянку площею 600 кв.м. Після чого вона приватизувала дану земельну ділянку та отримала Державний акт на право приватної власності на землю.\~ Згідно висновку щодо технічної можливості виділу (поділу) в натурі на окремі частки об`єкта нерухомого майна, приміщення яке належить позивачу, після реконструкцій за відповідними дозволами та прийняття в експлуатацію, можливо виділити в окреме ціле домоволодіння.На підставі викладеного, позивачка просила суд поділити між нею та відповідачем житловий будинок розташований за адресами [ADDRESS] , оскільки він складає собою одну будівлю, на самостійні домоволодіння та визнати за нею право власності на самостійне ціле домоволодіння. В подальшому позивачка уточнювала свої позовні вимоги, та в останній редакції позову просить суд виділити їй у натурі частку із майна, яка знаходиться у спільній частковій власності, яка складає 12/50 частину будинку [ADDRESS] , припинити право спільної часткової власності\~ на об`єкт нерухомості будинку [ADDRESS] , визнати за нею право власності в цілому як на окремий, виділений в натурі об`єкт нерухомого майна, що розташований за\~ по [ADDRESS] . Позивачка та її представник, що діє на підставі договору та ордеру, [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явились, надали суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, судові витрати не стягувати,\~ справу розглядати у їх відсутність. Відповідач та його представник, що діє на підставі ордеру та договору, [PERSON] \~ в підготовче судове засідання не з`явилися. Від них до суду надійшла заява та відзив,в яких вони просять розглядати справу у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечують. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. За частиною 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 82 цього Кодексу. У відповідності до ч.1, ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] згідно договору дарування від 29 квітня 1996 року є власником 2/5\~ частини житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є власником 38/50 ідеальної долі від домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.03.2002 року, виданого Четвертою маріупольською нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 3-86 та зареєстроване в БТІ м. Маріуполя за реєстровим номером 8078. Як вбачається з матеріалів інвентарної справи № 24855, раніше доля відповідача [PERSON] згідно із свідоцтвом про право власності за № 530 від 13.08.1984, виданого на ім`я [PERSON] складала 3/5 ідеальної частини домоволодіння [ADDRESS] . З генерального плану від 09.12.1986 року вбачається, що домоволодінню [ADDRESS] були присвоєні два [ADDRESS] . Окрім того, згідно вказаного плану власником будинку [ADDRESS] був [PERSON] , а власником будинку [ADDRESS] була [PERSON] .\~ Позивачка є власником 2/5 частини будинку [ADDRESS] , власником якої у 1986 році була [PERSON] . Відповідач є власником 3/5, а нині 38 [ADDRESS] частини будинку [ADDRESS] , власником якої на 1986 рік був [PERSON] . Згідно із висновком КП «Міське архітектурне бюро» від 27.11.2019 року № 372 щодо технічної можливості поділу,виділу об`єкту нерухомого майна, декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 16.12.2019 року, технічної характеристики 2/5 частки житлового будинку [PERSON] , існує технічна можливість виділення в окреме ціле домоволодіння належної їй частки. Згідно із висновком будівельно-технічної експертизи від 17.02.1998 року між співвласниками [PERSON] та [PERSON] встановлений порядок користування земельною ділянкою домоволодіння. Згідно із Державним актом на право приватної власності на землю ДН реєстраційний номер 4701№ 1172,виданого Маріупольською міською радою Донецької області 28.08.1998 року,\~ позивачка отримала в користування земельну ділянку площею 600 кв.м., якій 16 січня 2014 року був присвоєний кадастровий номер 14123369000:01:022:0622. Враховуючи те, що за змістом статей 316,317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах норм чинного законодавства, які позивач не порушує, частка позивача в спільній частковій власності складається із конкретних приміщень, що розподілили власники добровільно та підтверджується технічним паспортом, суд вважає, що позов слід задовольнити. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 1 Першого Протоколу від 20 березня 1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ч.1ст.356 ЦК Українивласність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року по справі № 6-12цс13 кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Статтею 358 ЦК Українипередбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У відповідності до ч.1, ч.3 ст.364 ЦК Україниспіввласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Положенням статті 364 ЦК України закріплено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частиною третьою статті 364 цього Кодексу визначено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виділ часток нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. До такого висновку дійшов Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-1443цс16. Вказавши також, що Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. З матеріалів справи вбачається, що позивачка провела державну реєстрацію права власності належної їй земельної ділянки площею 600 кв.м. кадастровий номер 14123369000:01:022:0622. Однак, державний реєстратор прав на нерухоме майно відмовила позивачу у державній реєстрації права власності на 2/5 часток будинок [ADDRESS] , зазначивши, що нею була встановлена суперечність відомостей правовстановлюючих документів та фактично зареєстрованих відомостей, окрім того, право\~ спільної часткової власності на відповідне домоволодіння між [PERSON] та [PERSON] не припинялось.\~ Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, належні сторонам частки домоволодіння повністю ізольовані, розташовані на окремих земельних ділянках та зареєстровані за різними адресами, але юридичного оформлення припинення права спільної часткової власності не відбулось. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а відповідно до статті 126 того ж кодексу, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Статтею 88 Земельного кодексуУкраїнивстановлено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник у спільній частковій власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Насамперед це означає, що частка яка виділяється повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому частка яка залишається у іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінніст. 181 ЦК України. Тобто, з певної точки зору, при будь-якому виділі частки з нерухомості, завжди відбувається поділ цієї нерухомості на два самостійних об`єкта. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та цим Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25 грудня 2015 №1127. Також, з матеріалів справи вбачається, що поділ земельної ділянки вже проведено, шляхом реального її поділу на дві окремі земельні ділянки та присвоєно кадастрові номера. Частиною 3 статті 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Верховний Суд України у справі № 6-37цс13 від 15.05.05.2013 року висловив правову позицію, згідно з якою вказав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також, у справі № 6-68цс14, Верховний Суд України роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд 15 березня 2018 року в контексті справи№ 345/2723/17, провадження № 61-5032св18, де досліджував питання щодо критеріїв припинення права на частку в спільному майні. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 321 ЦК Українипередбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 370 Цивільного кодексу Україниспіввласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Окрім цього, право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників і при цьому суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч.1ст. 365 ЦК Україниправо особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Разом з тим, статтею 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК Україниу разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, наявність можливості виділення частки в натурі в праві спільної часткової власності, відсутність заперечень відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Позивач в своїй заяві до суду просив судові витрати залишити за позивачем, тому суд вважає за можливе судові витрати віднести за рахунок позивача. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved