Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про позбавлення [PERSON] права користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є основним наймачем квартири [ADDRESS] (колишня назва Дзержинськ) Донецької області. Крім нього, за вказаною адресою зареєстрована його донька [PERSON]. Проте, з лютого 2000 року вона не проживає в його квартирі. У звязку з цим йому самому приходиться нести всі затрати по утриманню квартири, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в його помешканні, тощо. Вважає, що доньку необхідно позбавити права користування жилим приміщенням. В подальшому представник позивача уточнив заявлені позовні вимоги, надавши суду письмову заяву, в якій просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно заявнику для зняття останньої з реєстраційного обліку за адресою Донецька область, м. Торецьк (колишня назва Дзержинськ), [ADDRESS]. Позивач, його представник за довіреністю в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали повністю, наполягали на їх задоволенні. Належно повідомлений через засоби масової інформації газету «Донеччина» від 30.11.2016 року відповідач в судове засідання не з'явилася з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у її відсутності суду не надавала, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду підтвердили, що [PERSON], донька позивача по справі не проживає в його квартирі з лютого 2000 року. Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, показання свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно правовими актами. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення\~ або\~ не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 3-4; 9) позивач по справі [PERSON] є батьком відповідача по справі [PERSON]. Відповідно до копії ордеру на жиле приміщення № 1184 від 22.08.1987 року (а.с. 7) позивачу по справі для проживання була надана квартира [ADDRESS] (колишня назва Дзержинськ) Донецької області. Згідно особового рахунку № 5913 (а.с. 8) позивач по справі [PERSON] є основним наймачем зазначеної вище квартири. Згідно довідки про склад сімї б/н від 20.09.2016 року (а.с. 9) відповідач по справі [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] (колишня назва Дзержинськ), [ADDRESS], тобто за адресою позивача по справі. З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а вразі спору судом (ч. 2 ст. 71 ЖК України). В статті 71 Житлового кодексу України визначенні конкретні випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судом зясовано той факт, який повністю узгоджується з показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], що донька позивача по справі [PERSON] з лютого 2000 року не проживає в квартирі батька [PERSON] Тому позивач по справі вимушений нести всі витрати по утриманню квартири, сплаті комунальних послуг, тощо. Факт того, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актом вуличного комітету (а.с.10). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач [PERSON] з лютого 2000 року, тобто понад один рік, без поважних причин відсутня за місцем своєї реєстрації. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved