Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. В позові позивач зазначила про те, що 08.10.2010 року між сторонами було укладено шлюб, який був зареєстрований в Очитківській сільській раді Оратівського району Вінницької області. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.11.2016 року шлюб було розірвано, позивачу повернуто дошлюбне прізвище [PERSON] . Від шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , які проживають разом з позивачем та повністю перебувають на її утриманні. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/18837/16-ц від 06.12.2016 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі по 600 (шістсот) гривень 00 копійок щомісячно на кожну дитину, починаючи з 02.09.2016 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідач проживає в селі Очитків Оратівського району Вінницької області, працює, отримує дохід, який витрачає на власні потреби. Окрім того, 25.02.2021 року позивачу стало відомо про те, що майновий стан відповідача змінився, так як він став власником земельної ділянки кадастровий номер 0523183900:02:003:0172, площею 2,5120 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та 27.05.2020 року уклав договір оренди землі з ТОВ "Агробуд" строком на одинадцять років, розмір орендної плати в рік становить 6% від грошової оцінки земельної ділянки, що підтверджується інформаційною довідкою № 245915743 від 25.02.2021 року. Отже, відповідач може сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку(доходу). Враховуючи вище викладене, позивач просить змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2016 року, стягувати аліменти в розмірі 1/3 частки від заробітку відповідача (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 29.03.2021 року призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було, також до суду не надходило клопотань про слухання справи у порядку загального позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.11.2016 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач відновила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , які проживають разом з позивачем. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/18837/16-ц від 06.12.2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , зокрема, на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі по 600 (шістсот) гривень 00 копійок щомісячно на кожну дитину, починаючи з 02.09.2016 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Приписами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Згідно із ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога міститься і в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року. Тобто зазначена законодавча норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Аналізуючи вищевказані правові норми законодавства, суд дійшов висновку, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі). Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру. Тому, суд вважає за необхідне позов задовольнити, визначивши аліменти в розмірі 1/3 частини доходу відповідача, але не менше встановленого мінімального розміру, тобто 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Із змісту п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2003 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при зміні розміру аліментів, аліменти в новому розмірі сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь держави судовий збір в сумі 908,00 гривень.

Outcome: approved