Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовано тим, що 12 жовтня 2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області. За час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем. Позивач зазначає, що після народження сина в них почали виникати постійні конфлікти та суперечки, через що, спільне життя стало неможливим та нестерпним. Відповідач постійно зловживав алкоголем та наркотиками, здійснював психологічне та фізичне насилля в сім'ї. [PERSON] ніде не працював, проживав в квартирі позивача на кошти з державної допомоги при народженні дитини. В результаті цього, шлюбні стосунки між сторонами фактично були припинені у вересні 2016 року. Шлюб носить лише формальний характер, а примирення та збереження їх сім'ї є неможливим. Майнових спорів у сторін немає. В липні 2017 року дитині поставлено діагноз аутизм та встановлено інвалід-дитинства. Відповідач матеріально не забезпечує сина та не приймає участі в його вихованні. В той же час, [PERSON] не має можливості самостійно утримувати та виховувати дитину, оскільки через інвалідність сина не може знайти роботу. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти та витрати на лікування сина [PERSON], [INFO]; змінити їй прізвище на дошлюбне, а також розірвати її шлюб з відповідачем. Ухвалою суду від 20 грудня 2017 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. В зв'язку з виконанням вимог ухвали суду, позивачем було подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Зі змісту даної заяви вбачається, що [PERSON] уточнила позовні вимоги, а саме просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої (малолітньої) дитини в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 14 грудня 2017 року і до повноліття дитини. Також просила суд позовні вимоги в частині стягнення витрат на лікування сина залишити без розгляду, так як нею, після зібрання відповідних доказів, до суду буде подана окрема позовна заява про стягнення цих витрат з відповідача. Ще просила стягнути з відповідача на її користь судовий збір в сумі 640 грн. Суд зазначає, що провадження відносно стягнення витрат на лікування сина не відкривалося, оскільки зі змісту позовної заяви не вбачалося обгрунтування даних вимог, а лише в прохальній частині позовної заяви містилася фраза про стягнення витрат на лікування, яка була об'єднана з стягненням аліментів. З огляду на це, вимога про стягнення витрат на лікування сина не могла бути залишена без розгляду. Крім того, позовні вимоги можуть бути залишені без розгляду лише після відкриття провадження та до початку розгляду справи по суті. Таким чином, на думку суду, вимога про стягнення витрат на лікування сина була помилково вказана позивачем. Ухвалою суду від 29 грудня 2017 року було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження. Також даною ухвалою відповідачу визначено строк для подання до суду відзиву на позовну заяву. Проте у визначені строки, відзиву на позовну заяву, відповідачем подано не було. Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічне положення міститься і в ч. 8 ст. 178 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про вирішення спору за наявними матеріалами справи. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково зазначила, що вона не проживає з відповідач разом протягом півтора року. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечив проти його задоволення. Додав, що він працює водієм у Вінницькому обласному бюро судово-медичних експертиз. Слід зазначити, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч. 3 ст. 200 ЦПК України). Оскільки відповідачем було визнано позов, то суд вважає, що можливе розглянути справу під час проведення підготовчого засідання. Вислухавши пояснення позивача, відповідача дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-АМ № 172918 від 15.03.2016 року, виданого повторно відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, судом встановлено, що 12.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 2995. Після одруження [PERSON] прийняла прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 2). Під час шлюбу в сторін народився син [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про його народження серії І-АМ № 300948, видане 29.01.2015 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 3). Як вбачається з довідки МКП «ЖЕК № 12» від 13.12.2017 року, син сторін зареєстрований та проживає разом з матір'ю в [ADDRESS] (а.с. 6). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що син сторін хворіє на дитягий аутизм ЗНМ І рівня та є інвалідом дитинства, в зв'язку з чим [PERSON] отримує державну соціальну допомогу дітям-інвалідам (а.с. 7-8). Встановлено судом і те, що сімя позивача та відповідача фактично розпалася: сторони з вересня 2016 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть, подружні відносини не підтримують, ведуть різний спосіб життя, їх інтереси не відповідають один одному. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст. 112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Враховуючи викладені вище обставини та виходячи з положень ст. 24 СК України про добровільність шлюбу, суд вважає, що вжиття заходів щодо збереження сімї не може дати позитивного результату та буде суперечити інтересам сторін, а тому шлюб слід розірвати. За змістом ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що позивач виявила бажання відновити своє дошлюбне прізвище, суд \~відновлює їй дошлюбне прізвище - "Немировська". Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, то слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Статтею 27 вищевказаної Конвенції визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Виходячи з положень вищевказаної статті, утримання дитини є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. А тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання сина. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на утримання дитини, суд виходить з положень ст.ст. 181, 182 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи із наведеного, суд вважає, що відповідач може і повинен надавати матеріальну допомогу дитині. Так, судом враховується, що син проживає разом із позивачем [PERSON], [PERSON] є працездатною особою, працює водієм у Вінницькому обласному бюро судово-медичних експертиз. Виходячи із вищевикладеного, засад розумності і справедливості, а також забезпечення інтересів неповнолітнього сина [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця,, до досягнення дитиною повноліття. Частиною 1 ст. 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідне стягнення аліментів розпочати з 13.12.2017 року. У відповідності до ст. 430 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 640 грн. 00 коп. витрат на оплату судового збору (за вимогу про розірвання шлюбу), що підтверджено документально (а.с. 18). Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути - 640,00 грн. судового збору (за вимогу про стягнення аліментів). На підставі викладеного,

Outcome: approved