Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що в липні 2016 року він мав намір придбати автомобіль Volswagen Polo Sedan, в телефонному режимі представник відповідача повідомила його, що вартість вище зазначеного автомобіля складає 175000 грн. В офісі відповідача його повідомили, що для купівлі автомобіля Volswagen Polo Sedan йому слід внести передплату в розмірі 33950 грн., після чого автомобіль буде доставлено до м. Дніпра протягом 5 днів, де він зможе його забрати, сплативши залишок суми у розмірі 169750 грн. з урахуванням винагороди товариства в розмірі 13%, яка вже включена в цю вартість. Позивач в позовній заяві також вказує, що представник відповідача прискорювала його прийняти рішення, мотивуючи це тим, що скоро обідня перерва і він не встигне оплатити в банку передплату, як гарантію того, що він не відмовиться від купівлі автомобіля, надала йому реквізити для сплати передплати та пояснила, що поки він буде вносити передплату, вона тим часом підготує договір. Після сплати ним передплати у розмірі 33950 грн. представник відповідача надала йому договір фінансового лізингу № 005024. Під час укладання договору фінансового лізингу представник відповідача розяснила йому, що автомобіль йому буде продано за ціною, за якою «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» придбала його в 2014 році, тобто за 175000 грн., а ціна 339500 грн. це ціна такого ж автомобіля на сьогоднішній день, тому йому не слід звертати на це увагу, ознайомитися з умовами договору у нього не було можливості через обмаль часу у менеджера відповідача. Приїхавши додому, та ознайомившись з умовами договору, він зрозумів, що підписав не договір купівлі-продажу автомобіля, а договір фінансового лізингу, вартість якого не 175000 грн., а 339500 грн. Сплачені ним на користь відповідача 33950 грн. виявилися адміністративним платежем, які при жодних обставинах не підлягають поверненню, а не частиною вартості автомобіля, як запевняла його представник лізингової компанії. З моменту укладення договору і до цього часу він автомобіль так і не отримав, хоча минуло вже більше місяця. Окрім того, згідно додатку № 1 даного договору він має сплачувати щомісячні платежі в розмірі 563,58 доларів США, хоча він повідомляв представника відповідача, що бажає розрахуватися за автомобіль в два етапи: передплата та залишок суми після отримання автомобіля, ніяких кредитних умов та лізингових договорів з умовами кредитного договору він не мав наміру укладати. У звязку з тим, що його було введено в оману, він 27 липня 2016 року направив на адресу відповідача лист щодо розірвання даного договору. 01 серпня 2016 року йому надійшло повідомлення про отримання відповідачем його листа, але до цього часу жодної відповіді від відповідача він так і не отримав. Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що плата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором і такі платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно п. 9.1 Договору адміністративний платіж в сумі 33950 грн. фактично є винагородою відповідача за організацію та ведення договору, а тому вказаний Договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував в договорі співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовлення стандартної форми договору. Крім того, укладений договір містить несправедливі умови для споживача. На підставі зазначеного просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 005024 від 25 липня 2016 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», стягнути з відповідача на його користь 33950 грн., та понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору. Пізніше позивач збільшив позовні вимоги, зазначив, що згідно п.4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії, та просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 005024, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» 25 липня 2016 року, стягнути з відповідача на його користь сплачені ним 33950 грн. за укладеним договором фінансового лізингу № 005024 від 25 липня 2016 року, та понесені по справі судові витрати. Позивач надав до суду письмову заяву, згідно якої позов підтримав, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та розглядати справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки в судове засідання суду не повідомив. Тому згідно ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. У звязку з чим, згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений належним чином про час і місце судового засідання, та зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 224 ЦПК України. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно ч. 6\~ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України\~Про захист прав споживача, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, позбавлення достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг, ... коли надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 005024 від 25 липня 2016 року, укладений між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» нотаріально посвідчено не було, у відповідача на час укладання зазначеного договору відсутня відповідна ліцензія для надання фінансових послуг. Судом також встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу № 005024 від 25 липня 2016 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по цивільній справі № 6-2766цс15. Позивачем 25 липня 2016 року на рахунок «Лізингової компанії «ВАШ АВТО» було сплачено 33950 грн., призначення платежу: платіж згідно договору фінансового лізингу № 005024 від 25 липня 2016 року. В матеріалах справи є копія листа ТОВ «Лізингової компанії «ВАШ АВТО» за вих. № 147 від 18.08.2016 року на адресу [PERSON], в якому зазначено, що на його заяву від 01 серпня 2016 року договір лізингу № 005024 від 25.07.2016 року вважається розірваним з 01 серпня 2016 року, але сплачений ним адміністративний платіж в сумі 33950 грн. поверненню не підлягає. Суд враховує доводи позивача стосовно того, що відповідачем здійснювалась нечесна підприємницька діяльність, яка виразилася в обмані під час пропонування послуг з реалізації автомобіля, визначення ціни договору, спонукання позивача до прийняття швидкого рішення, крім того, договір не був нотаріально посвідчений, що є обовязковим атрибутом його чинності, що випливає з правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2766цс14 від 16.12.2015року, а тому договір фінансового лізингу № 005024 віл 25 липня 2016 року є недійсним і з підстав ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, враховуючи вищезазначене, з урахуванням ст. 11 ЦПК України, суд вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити, визнати договір фінансового лізингу № 005024 від 25 липня 2016 року недійсним, стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти у розмірі 33950 грн., та понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. судового збору (відповідно до квитанції про сплату судового збору). Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави на рахунок ГУК у м. Києві стягнути судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved