Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

[PERSON] у березні 2021 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди матері. Позов мотивовано тим, що з 08.11.2017 року по 21.01.2020 року сторони перебували у шлюбі. Під час шлюбу у сторін народилася спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, їх спільний син залишився проживати з матір`ю - [PERSON] у м. Вінниця, за адресою реєстрацій матері. Відповідно до акта № 12533 від 13.08.2020 року, довідки № 3022 від 17.08.2020 року вбачається, що дитина проживає за адресою: [ADDRESS] фактично без реєстрації. Згідно листа Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради № 04-00-009-14791 від 15.03.2021 року та листа Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області № 658-02.15 від 15.03.2021 року [PERSON] не зареєстрований, тобто на даний час, місце проживання дитини взагалі не зареєстровано в Україні, ні за місце реєстрації батька, ні за місцем реєстрації матері. Позивач зазначає, що мати дитини [PERSON] не бажає зареєструвати місце проживання спільної дитини за своїм місцем реєстрації у м. Вінниці, тому він має намір здійснити реєстрацію місця проживання дитини за адресою його місця проживання: [ADDRESS] , а тому звернувся до суду та просив надати йому дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини за вищезазначеної адресою, без згоди матері. До початку розгляду справи по суті [PERSON] в травні 2021 року подала зустрічний позов до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини, про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька, надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Позов мотивований тим, що 08.11.2017 року між сторонами було зареєстровано шлюб виключно через вагітність [PERSON] .. Відносини між сторонами були негативними, конфліктними, в тому числі спори виникали щодо питань виховання та забезпечення інтересів сина, [PERSON] , [INFO] . [PERSON] не зміг знайти роботу в Україні і через десять днів після народження сина поїхав до Республіки Польща. Була потреба у виплаті кредитів, тому коли сину було 7 місяців [PERSON] разом поїхали до Польщі працювати і перебували там протягом січня - березня 2019 року. Потім повернулися в Україну. [PERSON] кошти зароблені витратив на придбання автомобіля, на утримання дитини коштів не надавав. 04.09.2020 року Вінницьким міським судом видано судовий наказ № 127/17951/20 про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина в розмірі ј частини від всього заробітку. 29.01.2020 року [PERSON] приїхав до сина, грався з ним, а 30.01.2020 року попри моїх заперечень, погрожуючи викликом поліції забрав сина до себе додому в смт. Тростянець. 18.12.2020 року [PERSON] надіслала [PERSON] заяву з проханням надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] в Польщу на відпочинок з 01.04.2021 року по 15.04.2021 року, дитина так і не отримала можливості відпочити. 27.02.2021 року та 11.03.2021 року [PERSON] викликала поліції з приводу домашнього насильства психологічного характеру у зв`язку з намаганнями відповідача забрати сина та погрозами. 27.01.2021 року винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника строком на 10 діб з 27.02.2021 року по 08.03.2021 року. На даний час сторони працюють в Польщі, де мають дохід. Згідно довідки від 05.03.2021 року ТОВ «ЖЕО» особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] відкритий на ім`я [PERSON] . В квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та проживає без реєстрації [PERSON] . У відповіді КНП «ЦПМСД № 2» від 21.05.2021 року зазначено, що [PERSON] , який мешкає за вищевказаною адресою первинна медична допомога у Центрі надається з народження. На ім`я [PERSON] , [INFO] видано паспорт для виїзду за кордон. В період перебування матері в Польщі дитиною опікується бабка [PERSON] . Згідно договору про працевлаштування від 05.02.2021 року [PERSON] працює прибиральницею у Т.П.П. « Клінія » ( [PERSON] ) з заробітною платою 2.800 злотих. 23.02.2021 року позивач за зустрічним позовом рішенням воєводи Мазовецького м. Варшава отримала дозвіл на тимчасове проживання в Республіці Польща до 02.02.2023 року з метою працевлаштування в Т.П.П. « Клінія » ( [PERSON] ) прибиральницею на підставі трудового договору з заробітною платою у розмірі 2 800 злотих на місяць. Чоловік позивача за зустрічним позовом [PERSON] 23.07.2020 року отримав від воєводи Мазовецького дозвіл на проживання з строком дії до 31.03.2023 року, згідно договору про працевлаштування від 20.03.2020 останній приступив до роботи 01.04.2020 року на невизначений термін і має заробітну плату 5 600 злотих в місяць. Згідно договору оренди від 27.07.2020 року [PERSON] отримала право користування квартирою [ADDRESS] , площею 44 кв.м. У зв`язку з вищенаведеним [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом та просила визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю; надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька за адресою: [ADDRESS] ; надати згоду на тимчасовий виїзд дитини за межі України до Республіки Польща на період навчання з 30.08.2021 року до 30.06.2022 року у приватному дитячому садочку «Іскорка», вул. Регульська, 71, м. Варшава у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] . Представник позивача за первісним та відповідач за зустрічним позовами просила первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити, також надала суду відзив на зустрічний позов, який мотивовано тим, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У позовних вимогах [PERSON] , остання не зазначає де саме, за якою адресою має проживати остання разом із дитиною. Щодо вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, то дана вимога не містить зобов`язання позивача щодо обов`язкового повернення сина [PERSON] на територію України. Представник відповідача за первісним та позивач за зустрічним позовами заперечила в задоволенні первісного позову, надавши суду відзив на позов. У відзиві зазначено, що з дня народження та дотепер [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] без реєстрації. Цей факт сторони визнають. Також за даною адресою [PERSON] отримує первинну медичну допомогу, згідно декларації № 0000-73К9-90М7. [PERSON] заперечує проти твердження [PERSON] , що він проявляв ініціативу щодо реєстрації місця проживання дитини. Зустрічний позов просила задовольнити. Представником [PERSON] також надано суду відповідь на відзив, який мотивовано тим, що здійснення реєстрації дитини за адресою місця реєстрації [PERSON] буде відповідати інтересам дитини, і щодо тверджень представника позивача за первісним позовом що вимога не містить зобов`язання позивача щодо обов`язкового повернення сина [PERSON] на територію України, то [PERSON] просила дати дозвіл на тимчасовий виїзд сина строком з 30.08.2021 року 30.06.2020 року. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради згідно заяви просила справу слухати у відсутність представника. Підтримує висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради від 02.08.2021 року № 01-00-011-51874. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08.11.2017 року у Вінницькому міському відділі ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області, актовий запис № 3351. Вирішено питання про судові витрати. За час спільного проживання у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно, серії [NUMBER] від 03.03.2021 року. Вінницьким міським судом Вінницької області 04.09.2020 року видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 18.08.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про судові витрати. Відповідно до листа Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області від 01.04.2021 року № 513мр/200/01-2021 повідомило, що звернення [PERSON] з приводу вчинення домашнього насильства з чоловіком належним чином зареєстроване Вінницьким РУП ГУНП у Вінницькій області в ІТС ІПНПУ, 27.02.2021 року за № 4301 та розглянуте. З [PERSON] проведено бесіду профілактичного характеру про неприпустимість вчинення ни протиправної поведінки відносно [PERSON] , а також винесено терміновий заборонний припис терміном на 10 діб у забороні в будь - який спосіб в спілкуванні з останньою. Крім того [PERSON] було притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Згідно копії особового рахунку № [NUMBER] ТОВ «ЖЕО» від 05.03.2021 року [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Дане також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від15.01.2018 року № 2037. За даної адресою також зареєстровані [PERSON] (власник), [PERSON] (син), [PERSON] (онука, дочка [PERSON] ), а також [PERSON] , проживає за даної адресою без реєстрації. Квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] (позивач за зустрічним позовом), [PERSON] (9/1000). Відповідно довідки КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2 м. Вінниця» від 21.05.2021 року № 01-2/705 [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] первинна медична допомога надається з народження. Декларацію на дитину оформляла [PERSON] - мати дитини [INFO] . Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2021 року визнано [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 170 грн. Вирішено питання про судові витрати. Відповідно до висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 02.08.2021 року № 01-00-011-51874, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . З висновку вбачається, що відповідно до акту оцінки потреб, складеного 18.06.2021 року Вінницьким міським центром соціальних служб, за адресою: [ADDRESS] створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини [PERSON] , ознаки та чинники, що спричиняють складні життєві обставини відсутні. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Верховний Суд погоджується із таким висновками судів з огляду на таке. Судами встановлено, що [PERSON] не чинить [PERSON] будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні з сином, а також у його вихованні. Суд визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, тому, що і батьком і мамою створено належні умови для виховання та розвитку дитини, обоє з батьків приділяють увагу, підтримку та люблять дитину, виходить із найкращих інтересів дитини, встановив, що син після розлучення батьків проживає разом із матір`ю, а тому суд визначає місце проживання з нею. На час ухвалення рішення судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком, що призведе до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину. При таких обставинах, суд враховує інтереси дитини, яка проживає в атмосфері любові, турботи, захисту, і змінювати місце її проживання вагомих підстав немає. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд вважає, що місцем проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з матір`ю, і це буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у звичному для неї середовищі. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. За ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтями 6 та 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено обов`язок протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Згідно з п. 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України 22.11.2012 № 1077, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС. Як вбачається з п. 3.3 Порядку, у разі реєстрації місця проживання батьків за однією адресою при знятті з реєстрації одного з батьків разом з дитиною/дітьми до 14 років другий з батьків надає письмову згоду на зняття дитини/дітей з реєстрації місця проживання. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207 передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згідно з п. 26 цих Правил, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Оскільки невизначеність реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] за фактичним місцем проживання та реєстрації зі своїм батьком суперечить його інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, а також те, що суд визначив місце проживання дитини з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , то суд вважає, що позовна вимоги про надання дозволу реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька підлягає задоволенню. З врахуванням того, що суд виходить з пріоритету інтересів дитини, її найкращого забезпечення враховуючи обставини справи, визначений нормативно-правовим актом порядок реєстрації місця проживання дітей до 14 років, тому таке судове рішення буде ефективним способом захисту прав дитини. Щодо позовної вимоги про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон у Республіку Польща на період навчання, суд зазначає наступне. Рішенням воєводи Мазовецького № WSC-II-C.6151/37197/2020 від 23.02.2021 року [PERSON] надано дозвіл на тимчасове проживання на території [PERSON] до [INFO] . Відповідно до договору про працевлаштування від 05.02.2021 року [PERSON] працює прибиральницею Т.П.П. «Клінія» ( [PERSON] ), заробітна плата 2 800 злотих. Термін тривалості роботи із 04.05.2021 року до 03.05.2024 року, із дати отримання дозволу на тимчасове проживання. 27.07.2020 року у Варшаві між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди. Предметом договору є квартира [ADDRESS] . Площею 44 кв.м. у квартирі мешкають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] згідно довідки про реєстрацію на тимчасове проживання, зареєстрована за вищезазначеною адресою. Відповідно договору працевлаштування від 20.03.2020 року, який укладений у Випедах між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (чоловік [PERSON] ), роботодавець наймає працівника у якості водія вантажівки. Згідно довідки початкової школи № 4 ім. Владислава Броневського, видно, що [PERSON] (дочка [PERSON] ), яка народилась [INFO] навчається у VI класі і продовжить навчання в закладі у 2021/2022 навчальному році. Відповідно до довідки медичного центру від 21.06.2021 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подали декларації щодо вибору сімейного лікаря у медичному центрі ТОВ (командитне товариство) Платан, вул. Рижова, 44, 02-495 Варшава. [PERSON] та [PERSON] 01.06.2021 року у Варшаві уклали договір з Приватним дитячим садком «Іскорка» про надання послуг. Предметом договору є надання послуг із навчанням та догляду та виховання Дитячим садочком «Іскорка» [PERSON]. Як зазначалось вище згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що суд визначив місце проживання дитини з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку та урахувавши те, що дитина тривалий час провела у Польщі, де вона зарахована у приватний дитячий садочок, а мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд доходить обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Польщі із зазначенням певного періоду, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Стосовно заперечень [PERSON] відносно вимоги про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, а саме що дана вимога не містить зобов`язання позивача щодо обов`язкового повернення сина на територію України після спливу зазначеного строку навчання спростовується тим, що [PERSON] надано копії квитків [PERSON] на рейс "Варшава - Київ" на 29 червня 2022 рік. Суд звертає увагу, що позивач зазустрічним позовом [PERSON] просила надати згоду на виїзд дитини за кордон з 30.08.2021 року, водночас рішення суду проголошується 07.09.2021 року, а тому суд вважає за можливе надати згоду на тимчасовий виїзд громадянина України [PERSON] , [INFO] , за межі України до Республіки Польща на період навчання з дня набрання законної сили рішенням суду до 30.06.2022 року. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд приходить до висновку, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. За вказаних обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову у повному обсязі. Підсумовуючи наведене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в первісному позові за безпідставністю. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Представником відповідача за первісним та позивача за зустрічним позовами [PERSON] було заявлено, що остання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду звернеться до суду із заявою про стягнення судових витрат. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України з позивача за первісним та відповідача за зустрічним позовами підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 724,00 грн. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved