Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком, розташованим за адресою: с. Коробочкине, пров. Пушкіна, буд. 10, Чугуївського району Харківської області. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником будинку, що знаходиться за адресою: с. Коробочкине, пров. Пушкіна, буд. 10, Чугуївського району Харківської області. Оскільки відповідач фактично в будинку значний час не проживає, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участі в спільному побуті, при цьому у неї з відповідачем не немає жодних домовленостей з приводу користування належним їй будинком, він вважається таким, що втратив це право. Представник позивача [PERSON], діюча за довіреністю від 05.05.2015 року (а.с. 38) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 37, 42), причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі, розгляд справи залишив на розсуд суду (а.с. 43). За таких обставин, суд відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність не зявившихся осіб за доказами, що містяться в матеріалах справи. Враховуючи вище викладене, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку, що знаходиться за адресою: с. Коробочкине, пров. Пушкіна, буд. 10, Чугуївського району Харківської області, що підтверджується договором дарування ВРД № 949277 від 21 січня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.12.2011 року (а.с. 11-12, 19-20). Даний будинок позивачка отримала у власність за договором дарування від [PERSON] у 2011 році. 16 травня 2014 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ВЛ № 441398 (а.с. 9). На теперішній час у вище вказаному будинку зареєстрований [PERSON] - чоловік колишньої власниці будинку [PERSON] Після смерті [PERSON] відповідач не визнав права позивача на спірний жилий будинок, звертався до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування та визнання права на спадщину за законом, однак рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 22.10.2015 року, яке набрало чинності, в позові [PERSON] було відмовлено (а.с. 24-27). Відповідач з часу звернення до суду з вище вказаним позовом і по теперішній час в будинку позивача фактично не проживає, що підтверджується довідками доданими до позову (а.с. 16-18). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У звязку з тим, що в будинку позивача зареєстрований відповідач, який фактично в ньому не проживає, позивач як власник житла, не має можливості повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідач жодної участі в сплаті комунальних послуг, а також в поліпшенні стану будинку не приймає. Той факт, що за адресою розташування нерухомого майна позивача зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинна сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обовязків. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення \~Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Права власника будинку, квартири визначені ст.\~383 Цивільного кодексу України та ст.\~150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачена непорушність права власності, отже, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2\~ ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. В матеріалах справи наявні докази, які свідчать про не проживання відповідача в спірному будинку за місцем реєстрації більше року з власної ініціативи. Враховуючи те, що [PERSON] свій будинок, розташований за адресою: с. Коробочкине, пров. Пушкіна, буд. 10, Чугуївського району Харківської області, подарувала і право власності від неї перейшло до позивача, те що згідно ч.2 ст. 64 ЖК України відповідач не є членом сімї позивача, ніяких письмових домовленостей стосовно проживання у вище вказаному будинку з ним не укладалося, суд приходить до висновку що [PERSON] втратив право користуватися житловим приміщенням в будинку та підлягає зняттю з реєстрації за адресою його розташування. Зважаючи на викладене та виходячи зі змісту ст. 405 ЦК України та\~Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11 - звільнення\~членом сім"ї, або колишнім членом сім"ї\~спірного житлового приміщення\~та його відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом. На підставі викладеного,

Outcome: approved