Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

В березні 2018 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд: стягнути з [PERSON] на його ([PERSON]) користь суму боргу за договором позики від 19 грудня 2019 року у розмірі 16 500, 00 грн.; витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 грн.; витрати по сплаті судового збору у розмірі 706, 00 грн. Вимоги обґрунтовує тим, що 19 грудня 2017 року в простій письмовій формі у вигляді розписки був укладений договір позики. За даним договором позивач передав, а відповідач взяв на себе зобов'язання повернути в повному обсязі отримані кошти у розмірі 16 500, 00 грн. до 12 лютого 2018 року. У визначений строк відповідач грошові кошти не повернув, а з 12 лютого 2018 року взагалі перестав виходити на телефонний зв'язок. В добровільному порядку [PERSON] по теперішній час отримані в борг грошові кошти не повернув, про що свідчить наявність у позивача оригіналу розписки, а тому, він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошового боргу за розпискою направлено для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. До початку розгляду справи по суті стороною позивача подано заяву про розгляд справи за його відсутності; на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі; проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку; відзив на позов не надіслав; причини неявки суду не повідомив; з заявами про розгляд справи за його відсутності чи оголошення перерви до суду не звертався; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст.223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (до ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку (ч.2, 3 ст. 545 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, 19 грудня 2017 року відповідачем було складено розписку наступного змісту: "Я, [PERSON] одолжил у [PERSON] денежную сумму в размере 16 500, 00 грн. (шестнадцать тысяч пятьсот гривен 00 коп). Обязуюсь вернуть денежные средства в полном размере до 12 февраля 2018 года " (а.с.6). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У відповідності з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем позичених грошових коштів у розмірі 16 500, 00 грн., судом не встановлено. За таких обстави, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні знайшло підтвердження виникнення у відповідача обов'язку щодо повернення [PERSON] позики, відповідно до договору позики від 19 грудня 2017 року. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, а тому, у відповідача [PERSON] виникли зобов'язання перед позивачем [PERSON], які передбачені ст. 1049 ЦК України. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п?яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження факту отримання послуг адвоката позивачем надано суду, договір №06/03/18 про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 06 березня 2018 року, прибутковий касовий ордер №019 від 06 березня 2018 року про оплату послуг, відповідно до договору №06/03/18 про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 06 березня 2018 року на суму 4 000, 00 грн. сплачену позивачем адвокату; заявка №1 до договору №06/03/18 про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 06 березня 2018 року. Відповідно до ст.ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved