Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

В провадження Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що позивач безпідставно була обвинувачувана у скоєнні тяжких злочинів, передбачених ч.2 ст.27, ч.2 ст.366, ч.5 ст.191 КК України протягом 6 років 4 місяців 23 днів, в період з 25.02.2011 (день винесення постанови про притягнення її, як обвинуваченої по кримінальній справі № 69109307/2) до 18.07.2017 року (день винесення Постанови про закриття кримінального провадження), а також незаконно перебувала під вартою протягом 6\~місяців 27\~днів (з часу затримання, а саме 04.03.2011 року, в порядку ст.115 КПК України (в редакції 1960 року) по 28 вересня 2011 року, день винесення постанови Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд). Позивач, на підставі викладеного, просить суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, моральну шкоду, що була їй завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, яку вона оцінює у розмірі 858948,00 гривень. Моральна шкода, на думку позивача полягає в тому, що строк перебування її під слідством та судовим розглядом справи, який становить повних 76 місяців (з 25 лютого 2011 року по 18 липня 2017 року), позивач зазнала глибоких фізичних та душевних страждань, які були викликані зміною нормального життєвого ритму, нормальних життєвих зв`язків, що в свою чергу призвело до припинення виплати їй заробітної плати, звільнення з посади то порушення ділової репутації. Крім того, через невірну кваліфікацію дій та бездіяльність прокуратури вона тривалий час перебувала під вартою, була позбавлена свободи, порушено нормальний життєвий ритм, погіршився стан здоров`я, порушено стосунки з раніше оточуючими людьми, дитиною, знайомими. Перебуваючи під вартою, вона відчувала фізичні та моральні страждання, приниження честі та гідності несправедливо засудженої людини. Позивач була звільна з посади та було вкрай знижено її діловий престиж та репутацію, вона була позбавлена професійних зав`язків, через що їй знадобився тривалий час та великі зусилля для відновлення попереднього стану і очевидна неможливість такого відновлення в повному обсязі та інше. Представники відповідачів скористалися своїм право на подання відзиву на позовну заяву. Представник Прокуратури Дніпропетровської області у своєму відзиві позов не визнав, зазначив, що вважають його не обґрунтованою, юридично суперечливим та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження його моральних страждань. Представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області у своєму відзиві не погодився з вимогами позивача, зазначив, що вона не довела належним чином факт заподіяння їй моральної шкоди, не подала до суду жодного доказу спричинення їй моральних страждань. Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області в своєму відзиві позов не визнав. Зазначив, що позов не містить належних доказів на підтвердження моральної шкоди, не доведено наявності матеріальних збитків, не підтверджено доказами відповідні судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили задовільнити їх в повному обсязі. Надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представники відповідачів в судових засіданнях позов не визнали, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзивах. Суд, вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, матеріали витребуваного кримінального провадження, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції Ук раїни про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду мате ріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41, при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції; Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 07.06.2010 прокурором Дніпропетровської міжрайонної природоохоронної прокуратури порушено кримінальну справу № 69109307 за фактом заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем посадовими особами відділення № 11 філії ВАТ КБ "Надра" Дніпропетровського регіонального управління, за ознаками складу злочинів передбачених ч. 5 ст.191 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України. 25 лютого 2011 року слідчим Дніпропетровської міжрайонної природоохоронної прокуратури порушено кримінальну справу № 69109307/2 відносно [PERSON] , [INFO] , за фактом заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах шляхом зловживання посадовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, за ознаками складу злочину передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Цього ж дня винесено постанову про притягнення, як обвинуваченої, [PERSON] , у скоєнні злочину передбаченого ч.5 ст.191 КК України. 04 березня 2011 року позивач була затримана в порядку ст.115 КПК України, та їй пред`явлено обвинувачення в скоєнні вищевказаного злочину. 07 березня 2011 року ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Шелестова К.А. відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в СІЗО № 3 управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області. 11 березня 2011 року Апеляційним судом Дніпропетровської області вищевказана ухвала залишена без змін. 28 вересня 2011 року постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі №1-731/08 позивачу було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд (а.с. 12). 06 червня 2013 року постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (справа № 1-960/11) матеріали кримінальної справи № 69109307 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, повернуто прокурору Новомосковської міжрайонної прокуратури для організації додаткового розслідування. 24 липня 2014 року постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (справа № 183/8025/13-к, № 1/183/29/14) кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, направлено для проведення додаткового розслідування Новомосковському міжрайонному прокурору Дніпропетровської області (а.с. 14-15). 23 серпня 2014 року кримінальна справа №69109307 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014040350003188, за ознаками кримінальних правопорушень,передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, та досудове розслідування здійснювалося слідчим відділом Новомосковського відділу поліції ГУНП Дніпропетровської області. Крім того, 04 березня 2011 року постановою слідчого Дніпропетровської міжрайонної природоохоронної прокуратури Ткаченко Р.Н. накладено арешт на майно [PERSON] , яка була скасована лише 11 липня 2017 року відповідною ухвалою слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Лила В.М. по справі № 183/2351/17 (а.с. 16). 18 липня 2017 року старшим слідчим слідчого відділу Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Бут А.О. було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12014040350003188 від 23 серпня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.366, ч.5 ст.191 КК України, у зв`язку з відсутністю в діяннях [PERSON] складу кримінального правопорушення (а.с. 17-21). Кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції про захист прав і основних свобод людини, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування моральної шкоди. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України. За частиною 3 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові, відповідний орган, зазначений у п.11 цього Положення одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Щодо визначення розміру моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Таким спеціальним нормативно-правовим актом, як вже було зазначено, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР. Відповідно до ст.13 Закону України № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Відповідно до ст. 8 Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2020 року встановлений на рівні 4 723 грн. 00 коп. Враховуючи період часу перебування [PERSON] під слідством та судовим розглядом справи, який становить повних 76 місяців (з 25 лютого 2011 року по 18 липня 2017 року) характер правопорушення, глибину її фізичних та душевних страждань, які були викликані зміною нормального життєвого ритму, нормальних життєвих зв`язків, що в свою чергу призвело до припинення виплати їй заробітної плати, звільнення з посади то порушення ділової репутації, беручи до уваги, що відновлення нормального способу життя вимагало від неї додаткових зусиль, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж 358948,00 грн. (76 місяців*4723,00 грн.). Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й м іра , до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Суд вважає, що також на користь позивача додатково підлягає відшкодуванню моральна шкода в більшому розмірі, ніж встановлений державою мінімум, оскільки позивач 76 місяців без відповідної правової підстави перебувала під кримінальним переслідуванням. При цьому більше 6 місяців вона перебувала під вартою, внаслідок чого була ізольована від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на особу та кардинальним чином впливає на його життя. Після цього позивач також була обмежена у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно неї було застосовано запобіжний захід у виглядв підписки про невиїзд. При цьому подані постанови про закриття кримінальних проваджень відносно неї свідчать про безпідставність не тільки утримання під вартою але і взагалі кримінального переслідування [PERSON] . Суд вважає обґрунтованим та доведеним той факт, що у зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, які згодом закрили кримінальні провадження відносно позивача, остання зазнала душевних переживань, втратила авторитет серед оточення, була відсторонений від посади, зазнала надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни її життєвого укладу та завдав їй значних страждань. З урахуванням викладенего суд вважає, що що належний розмір додаткового відшкодування моральної шкоди [PERSON] в даному випадку складає 250000,00 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості та загальний розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, становить 608948,00 грн. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з Державного бюджету України на користь позивача витрати на провову допомогу в розмірі 4200,00 грн. Судовий збір віднести за рахунок Державного бюджету України, у звязку із тим, що позивач звільнена від його сплати при поданні позову. На підставі викладеного, Конституції України, Конвенції про захист прав і основних свобод людини Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та

Outcome: approved