Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

В суд звернулися [PERSON] , [PERSON] , до Антонівської сільської ради Рівненської області про визнання права власності на житло за набувальною давністю, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями, в рівних частках за кожним з позивачів, що розташований за авдресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачі вказують, що 27.04.1991 року позивачі [PERSON] , та [PERSON] , уклали шлюб. У 2007 році шлюб було розірвано, однак продовжують проживають однією сім`єю. Після укладення шлюбу [PERSON] , та [PERSON] , заселилися у житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . [PERSON] , зареєстрував своє місце проживання в спірному будинку 12.09.1991 року, а [PERSON] , зареєструвала своє місце проживання в спірному будинку з 17.04.1997 року. Однак, позивачі не можуть зареєструвати своє право власності на даний житловий будинок, оскільки орган місцевого самоврядування не видає виписки з погосподарської книги. Позивачі з моменту вселення постійно, відкрито і добросовісно користуються спірним житловим будинком вже більше 28 років. На даний час позивачі мають бажання розпоряджатися належним їм майном, однак не мають такої можливості у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Тому просить суд визнати за ними право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Позивачі у судове засідання не з`явився, але їх представник надала суду заяву в якій просила розгляд справи проводити у їх відсутності, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник Антонівської сільської ради Володимирецького району у судове засідання не з`явився, надіслали суду заяву в якій просили розгляд справи проводити без участі їх представника. Не заперечують проти заявлених вимог. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В судовому засіданні було встановлено ряд фактичних обставин справи. Зокрема, сторони визнали ту обставину, що [PERSON] , зареєстрував своє місце проживання в спірному будинку 12.09.1991 року, а [PERSON] , зареєструвала своє місце проживання в спірному будинку з 17.04.1997 року. Спірний житловий будинок належав громаді Великоцепцевицької сільської ради Вараського (на той час - Володимирецького) району Рівненської області. Також сторони не заперечували факту, що в квітні 1991 року позивачі з дозволу сільської ради вселились до житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] , і з того часу відкрито та безперервно користуються вказаним будинком. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №244676695 від 17.02.2021 року право власності на спірний будинок не зареєстровано. Відповідач жодним чином не заперечував тієї обставини, що таке володіння житловим будинком з боку позивачів було добросовісним. Таким чином, суд вважає встановленими та такими, що не підлягають доведенню, обставини заволодіння позивачами житловим будинком з господарськими будівлями [ADDRESS] в квітні 1991 року, а також факт відкритого та безперервного володіння ними цим будинком. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1, 4 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, зі змісту вказаної норми вбачається, що задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності таких умов: по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. По-четверте, необхідною умовою є відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. При цьому,володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні ; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Позивачами доведено наявність всіх вказаних умов, що є підставою для задоволення позову. Як вже зазначалось, сторони визнали відкритий та безперервний характер володіння будинком, оскільки позивачі [PERSON] , та [PERSON] , проживали та були зареєстрованими в цьому будинку постійно, та не тільки відповідачу та іншим особам, тай органам місцевого самоврядування було про це відомо. Позивачі та члени їх сім`ї продовжують володіти житловим будинком і на час судового розгляду справи. При цьому суд констатує з квітня 1991 року, діти відвідували навчальний заклад в с.Великі Цепцевичі, господарство було зареєстровано за [PERSON] , який за даними погосподарського обліку з 1991 року зареєстрований як голова домогосподарства, тобто про дану обставину було відомо, що позивачі ставились до житлового будинку, як до свого власного - безперешкодно володіли ним, утримували, здійснювали капітальний та поточний ремонт. Ці обставини підтверджуються наданими позивачами доказами. Позивачі оплачували електроенергію, при цьому особовий рахунок був відкритий саме на [PERSON] , що підтверджується письмовими доказами. Також сторонами підтверджено і безтитульність володіння [PERSON] , та [PERSON] , житловим будинком з господарськими будівлями [ADDRESS] . У відповідності до ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" №2482-ХП від 19.06.1992 року, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Як вбачається зі ст..ст.5,8 цього ж Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), при цьому квартира (будинок) передається у спільну часткову чи в спільну сумісну власність. Таким чином, позивачі, як особи, які користувались житлом, набули право на його приватизацію в рівних частках, однак не мають змогу скористатись вказаним правом, оскільки документи про належність житлового будинку місцевій раді відсутні. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. З урахуванням сукупності вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивачі [PERSON] , та [PERSON] , які в квітні 1991 року добросовісно заволоділи чужим нерухомим майном - житловим будинком з господарськими будівлями [ADDRESS] - і продовжують відкрито та безперервно володіти цим нерухомим майном, несуть витрати на його утримання, більше десяти років, відповідачем по справі спростувань вказаних обставин та вимог про повернення цього нерухомого майна не заявлено, набули права власності на це майно, у зв`язку з чим їх позов підлягає задоволенню. Питання про повернення сплаченого при подачі позовної заяви судового збору позивачі не ставлять.

Outcome: approved