Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

Вище професійне училище №29 смт.Володимирець (надалі - ВПУ-29) 07.03.2019 року звернулось до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на житло - дві кімнати загальною площею 44,28 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] , право користування яким надано відповідачу на підставі ордеру на вселення №13 від 21.09.2007 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що житло в будинку [ADDRESS] , яке складалось з двох житлових кімнат, було надано [PERSON] в користування в період її роботи в Володимирецькому ВПУ-29 за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету училища, на підставі ордеру №13 на сім`ю з чотирьох осіб. Вказаний будинок перебуває в оперативному управлінні позивача і є студентським гуртожитком, в якому за наявності вільних місць також надавались кімнати для тимчасового проживання працівників училища. Після отримання ордеру [PERSON] та її чоловік [PERSON] були зареєстровані у вказаному житловому приміщенні. 18 лютого 2010 року відповідач була звільнена з роботи наказом директора ВПУ-29 №10 на підставі ст.36 п.2 КЗпП України у зв`язку із закінченням терміну дії договору. При звільненні [PERSON] не повернула адміністрації училища ключів від житлових кімнат і не вжила заходів для зняття себе та членів сім`ї з реєстрації в гуртожитку, хоча фактично на протязі тривалого часу у вказаному приміщенні не проживає. Оскільки подібні дії відповідача перешкоджають ВПУ-29 у використанні приміщення гуртожитку за цільовим призначенням, вбачають підстави для задоволення позову та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 11.03.2019 року судом задоволено заяву про самовідвід судді Поровського В.А. і справу за наслідками повторного авторозподілу передано на розгляд іншого складу суду. 18.03.2019 року судом прийнято вказаний позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 09.04.2019 року підготовче засідання у справі відкладено за клопотанням представника позивача. 14.05.2019 року судом закінчено підготовчі дії, в т.ч. залучено до участі у справі третю особу, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] , витребувано ряд письмових доказів, викликано свідків та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем надано відзив на позов, який долучено до справи. В заперечення позовних вимог [PERSON] вказувала, що вона та члени її сім`ї вселились до гуртожитку, а саме до квартири [ADDRESS] на законних підставах, не можуть бути виселені з цього житла без надання іншого, придатного для проживання приміщення, крім того, її відсутність у спірному житловому приміщенні, а також відсутність третьої особи відбувалась з поважних причин - у зв`язку з виїздом на тимчасові заробітки за межі України, виїздом до родичів у Львівську область, а також у зв`язку з перебуванням в с.Любахи Володимирецького району для допомоги матері позивача та сестрі, яка є інвалідом. Враховуючи викладене, вважає позовні вимоги ВПУ-29 безпідставними, у зв`язку з чим просила відмовити в задоволенні позову. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача надано пояснення на позов, в яких [PERSON] заперечив позовні вимоги. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та надали пояснення в їх межах, відповідач, її представник та третя особа заперечили проти позову, надали пояснення у відповідності до письмового відзиву та письмових пояснень. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та письмові докази, заслухавши показання свідків, проаналізувавши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що в оперативному управлінні позивача перебуває державне нерухоме майно - будівля гуртожитку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно [NUMBER] , наказом Міністерства освіти та науки України №723 від 05.07.2018 року «Про закріплення державного майна за Вищим професійним училищем №29 смт.Володимирець (Рівненська область)». З технічного паспорту вказаної будівлі вбачається, що вона поділена на квартири, при цьому сторони в своїх поясненнях підтвердили ту обставину, що відповідачу [PERSON] та членам її сім`ї було надано в користування квартиру №4 , яка складається з коридору, кладової та двох житлових кімнат, Вказане житло було надано відповідачу [PERSON] на чотирьох членів сім`ї, у відповідності до ордеру №13 від 21.09.2007 року, виданого на підставі рішення дирекції та профкому ВПУ-29, протокол №9 від 19.09.2007 року. Як вбачається з вказаного ордеру, він є дійсним на час роботи проживаючого в училищі. На вимогу відповідача, представником профспілкового комітету ВПУ-219 надано завірену копію протоколу засідання дирекції та профспілкового комітету ВПУ-29 від 19.09.2007 року, яким підтверджено видачу поновлених ордерів на квартири працівникам училища, в т.ч. і [PERSON] . Суд констатує, що сторонами в ході судового розгляду справи не оспорювалась законність отримання відповідачем житла в користування, в зв`язку з чим доводи представника відповідача, наведені на підтвердження цієї обставини, а також і надані письмові докази, не відносяться до предмету даного спору. Судом також встановлено, що [PERSON] перебувала в трудових відносинах з ВПУ-29 в період з 13.11.2006 року по 18.02.2010 року, що підтверджується наданими позивачем копіями наказів про прийняття останньої на роботу та її звільнення. Як вбачається зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.ст.71-72 Житлового Кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановленні строки, провадиться в судовому порядку. При цьому, як вбачається з глави 4 розділу 3 Житлового Кодексу України, статус гуртожитків, порядок їх надання, проживання та звільнення, регулюється спеціальними нормами. Зокрема, у відповідності до ст.127-128 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Як вбачається зі ст.132 ЖК України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що [PERSON] працювала в ВПУ за строковим трудовим договором, і з лютого 2010 року ні відповідач, ні члени її сім`ї не перебувають в трудових відносинах в ВПУ-29, не навчаються в цьому навчальному закладі, тобто втратили будь-який зв`язок з позивачем, суд приходить до висновку, що підстави для збереження права на житло за відповідачем відсутні. Суд також вважає доведеною ту обставину, що відповідач [PERSON] на протязі достатньо тривалого часу не користується квартирою [ADDRESS] . Зокрема, в своїх показаннях посадові особи училища [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначили, що відповідач [PERSON] неодноразово була відсутня в квартирі, в т.ч. і під час обстежень 21.08.2018 року та 06.02.2019 року. Відповідач та третя особа в своїх показаннях суду пояснили, що останнім часом вони не отримують і не оплачують рахунки за електроенергію в гуртожитку. Це підтверджують також надані відповідачем письмові докази - рахунки за електроенергію за вересень та грудень 2018 року та за січень 2019 року, з яких вбачається, що їх оплата не проводилась. З листа Володимирецької районної ради №13-268/01 від 26.05.2011 року вбачається, що третій особі [PERSON] в 2004 році було виділено кошти з обласного бюджету для придбання житла. Як пояснив суду [PERSON] , такі кошти він дійсно отримав і використав для будівництва житлового будинку в смт.Володимирець, яке в даний час не завершено. Разом з тим, судові виклики, які направлялись за адресою « [ADDRESS] » на ім`я відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] , були отримані ними особисто, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення рекомендованого поштового відправлення. Наведене, на думку суду, свідчить про ту обставину, що фактичним місцем проживання [PERSON] є не квартира [ADDRESS] , а житловий будинок [ADDRESS] . Показання свідків [PERSON] та [PERSON] , а також і письмові докази, надані відповідачем, не спростовують висновків суду. Надані суду фотографії не дають можливості встановити дату їх створення; крім того, як вбачається з пояснень [PERSON] , впорядкування території на вулиці біля квартири було проведено нею навесні, тобто після отримання позову, що підтверджується і зображенням на фото 1 та 3. З урахуванням викладеного, виходячи з положень ст.79 ЦПК України, вказані докази суд вважає недостовірними Що стосується посилання відповідача на практику Європейського суду з прав людини, яка є джерелом цивільного права у відповідності до до ч.1 ст.10 ЦК України, ч.4 ст.10 ЦПК України, то з цього приводу суд прийшов до наступних висновків. Зокрема, відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції, кожній особі окрім інших прав, гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства», та у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Згідно з Конвенцією та усталеною практикою ЄСПЛ поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно зайнято або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36, ЕСНК. 2004-ХІ (витяги). Тривале та достатнє проживання у житлі, доведене відповідними доказами, дає підстави вважати таке житло житлом певної особи в сенсі ст.8 Конвенції. Разом з тим, як встановлено судом на підставі аналізу доказів по справі, [PERSON] фактично добровільно та на протязі тривалого часу втратила зв`язок із спірним житловим приміщенням, яке при цьому не є її місцем проживання. З урахуванням викладеного, задоволення позову, на думку суду, не призведе до порушення житлових прав [PERSON] . В той же час, як вбачається зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Оскільки дії відповідача порушують таке право позивача щодо володіння, користування та розпорядження частиною гуртожитку, право ВПУ-29 підлягає судовому захисту. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом в спірній квартирі, Враховуючи викладене,

Outcome: approved