Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

До Рівненського районного суд Рівненської області 04.07.2018 надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики від 20.12.2013 року у розмірі 7866398 грн. 46 коп. Короткий зміст заяв по суті справи. Аргументи учасників справи. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 20.12.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошей у розмірі 371 000 грн., що в еквіваленті складає 46, 415, 61 доларів США, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 10% та зобов`язанням повернути таку ж суму до 19.12.2014 року. В цей же день в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором було укладено договір іпотеки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки загальною площею 0,1228 га (кадастровий номер 5624689500:07:035:0494), що в с. Великий Олексин, Рівненський район Рівненської області, які належать відповідачу на праві особистої власності. 16.01.2015 року позикодавцем направлена позичальнику повідомлення-вимога про порушення основного зобов`язання з вимогою негайно погасити заборгованість. Вимога виконана не була. Позивач зазначає, що на день звернення до суду позика відповідачем не повернута, відсотки за користування позикою не сплачено. На думку позивача, відповідач уникає матеріальної відповідальності, в тому числі намагалась в судовому порядку визнати договір позики недійсним. Однак, рішенням суду від 16.03.2018 року у справі №570/643/15ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 21.11.2018 року та постановою Верховного Суду від 05.02.2018 року, в позові [PERSON] про визнання договору позики недійсним відмовлено повністю. З огляду на те, що розмір позики зазначено в еквіваленті до долару США, тому при поверненні позики її розмір у гривні визначається позивачем по курсу долара США до гривні, встановленого НБУ на день повернення позики. Так, як до курсу встановленого НБУ на 02.07.2018 року 1 долар США коштував 26,33 грн., тож сума позики, яка підлягає поверненню склала 1 22 123, 01 грн. Щодо відсотків за користування позикою, позичальник відповідно до умов договору сплачує проценти у розмірі 10% щомісячно від суми позики протягом усього строку користування позикою. Оскільки, відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, позивач просить стягнути з неї заборгованість у розмірі 7 866 398, 46 грн. 31.10.2018 р. відповідач подала відзив на повну заяву, в якому зазначила, що пред`явлений позов не визнає, однак визнає факт існування договору, позовні вимоги вважає незаконними та безпідставними. На думку відповідача, в задоволенні позову має бути відмовлено через: порушення вимог ч.ч. 1, 2 ст. 175 ЦПК України при складанні позовної заяви, порушення позивачем строку позовної давності, повну безпідставність позовних вимог. Відповідач висловила сумнів, що позов до неї пред`явлено саме [PERSON] , стверджує, що позивач пропустив строк позовної давності, який, на її думку, сплив 19.12.2017 року і заявила про необхідність застосування позовної давності до позову. Відповідач пояснила, що дата повернення позичальником позичених грошей договором не обумовлена, повернення позики у еквіваленті до долара у договорі не зазначено, стягнення процентів у розмірі 10 % щомісяця від суми позики протягом строку користування позикою у договорі відсутнє, натомість стягнення процентів передбачено лише до 19 грудня 2014 року, тобто 12 місяців. Відповідач стверджує, що позивач має право на отримання від неї лише суми в розмірі процентів за користування позикою лише за 12 місяців, яка може бути передана нею позивачу лише разом із основною позикою, а строк розрахунку за договором, на її думку, ще не настав, оскільки вона домовилася із позивачем цей строк в договорі окремо не визначати. Відповідач зазначила, що така домовленість ґрунтувалася на міжособистісних товариських зв`язках, що існували між ними. На думку відповідача, об`єктивно і повно зазначений позов може бути розглянутий лише в контексті отримання нею кредиту в Рівненській філії ПАТ «Банк Національний кредит», по якому майновим поручителем виступили [PERSON] та його дружина [PERSON] , на загальну суму 371000 гривень. Відповідач вважає, що принципові для справи обставини: причини складання договору позики, розмір зазначеної в договорі позики, редакція головних пунктів договору позики, розмір і умови переміщення грошової позики та інші, можна з`ясувати за участі свідка [PERSON] . На підтвердження своїх доводів відповідач покликається на рішення Рівненського районного суду по цивільній справі № 570/1469/15-ц від 07.06.2018 р. та вважає помилковим рішення Рівненського районного суду по справі № 570/643/15-ц. 08.11.2018 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій спростовує недотримання вимог положень ч.ч. 1, 2 ст. 175 ЦПК України; оскільки відповідач заявив про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог, з цього приводу позивачем ставиться питання про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності; з приводу безпідставності позовних вимог, на які вказує відповідач зазначив наступне: щодо не зазначення в договорі терміну повернення позики, позивач посилається на п.2 договору в якому вказано, що «позичальник сплачує проценти у розмірі 10% щомісяця від суми позики протягом строку користування позикою, тобто до 19.12.2014 року». Як на додаткове спростування посилається на договір іпотеки, зокрема на п.2. Додатково вказує, що на адресу відповідача було направлено повідомлення-вимогу про виконання зобов`язань; щодо доларового еквіваленту, як «просто інформації», яка не свідчить про прив`язку суми позики до курсу долара, такі доводи позивач вважає необґрунтованими та нелогічними, оскільки наявний в договорі доларовий еквівалент якраз вказаний з метою прив`язки суми позики до курсу долара; щодо відсутності права на стягнення 10 % місячних від суми позики лише по 19.12.2014 року, позивач стверджує, що у відповідності до п. 2 Договору, позичальник сплачує проценти протягом всього строку користування позикою; щодо можливості стягнення суми процентів разом із основним зобов`язанням, вважає таку позицію відповідача безпідставною; щодо тверджень про домовленість сторін, яка гуртувалась на міжособистісних товариських зв`язках, позивач зазначає, що в інших судових процесах [PERSON] взагалі заперечувала знайомство з [PERSON] . Посилання на п.4 договору, як на підтвердження про «міжособистісні товариські зв`язки» є невірним; щодо посилання на події отримання відповідачем кредиту в Рівненській філії ПАТ «Банк Національний кредит», позивач стверджує, що ці обставини не мають жодного значення до даної справи; щодо упередженості позивача у посиланні на справи № 570/643/15-ц та № 570/1469/15-ц, останній зазначив, що наводить у позові ті обставини, які мали відношення до його позову. Підсумовуючи, позивач зазначає, що у відзиві на позовну заяву, позивач вказує, що строк виконання зобов`язання за договором позики не настав. Натомість, заявляючи про застосування строків позовної давності, відповідач здійснює його обрахунок з 19.12.2014 року. Тому, вважає таку позицію відповідача взаємовиключною. 08.11.2018 року позивачем до суду подано клопотання про визнання поважних причин пропуску строків позовної давності. Обґрунтовуючи клопотання, позивач зазначає ряд обставин, які стали причиною пропуску строків позовної давності, зокрема: 20.12.2013 року між сторонами по справі було укладено договір позики, термін повернення встановлено 19.12.2014 року. Не зволікаючи, 16.01.2015 року відповідачу було направлено повідомлення-вимогу про порушення основного зобов`язання. Після спливу строку наданого у повідомленні - вимозі, 12.03.2015 року звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. 12.03.2015 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Самсонюком Ф.П. вчинений нотаріальний напис № 225 про звернення стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного договору, яким забезпечується виконання грошового зобовязання за договором. 27.03.2015 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження по стягнення коштів по виконанню виконавчого напису. 09.04.2015 року [PERSON] звернулась до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (справа №570/1469/15ц) Також, [PERSON] звернулась до Рівненського районного суду Рівненської області з іншим позовом про визнання договору позики недійсним (справа №570/643/15ц). Справа №570/1469/15ц була зупинена до вирішення справи №570/643/15ц. Справа №570/643/15ц про визнання договору позики недійсним, розглядалася судами протягом трьох років. Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16.03.2017 року про відмову у задоволенні позову за його безпідставністю, залишене апеляційним та касаційним судами без змін. Після набрання законної сиди рішення апеляційної інстанції від 21.11.2017 року, 30.11.2017 року позивач звернувся із клопотанням про відновлення провадження у справі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Дана справа була зупинена протягом періоду з 10.06.2015 року по 27.11.2017 року. Позивач стверджує, що чекав рішення по даній справі, оскільки у нього вже був виконавчий документ на примусове стягнення, одночасно вказуючи, що повторне отримання виконавчого документу суду за рішенням суду було недоцільним, затратним по часовим, ресурсним та матеріальним затратам. Позивач вказує, що Рівненським районним судом Рівненської області від 27.11.2017 року відновлено провадження у даній справі та призначено на 07.12.2017 року, а через зволікання у розгляді справи рішення прийнято лише 07.06.2018 року та визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. 04.07.2018 року позивач звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом про стягнення заборгованості. Позивач просив врахувати, що діяв активно з метою повернення грошових коштів. 19.11.2018 р. відповідач подала до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що відповідь на відзив складена з орфографічними помилками, грубим порушенням п. 6 ч. 3 ст. 178 ЦПК України, в результаті чого є незрозумілою в окремих частинах та в якій практично відсутні документи, наведені в додатку. Зазначила, що відповідь на відзив додає обґрунтованих сумнівів, що [PERSON] є позивачем, перекручує зміст відзиву, а позивач чітко не визначив час, який він втратив, готуючись заявляти позов, без чого не зрозуміло поважність причин порушення строку позовної давності. На думку відповідача, відповідь на відзив не містить наміру позивача спростувати наведене у частині 3 відзиву, неприпустимим є намір позивача схилити суд до того, щоб вирішувати наявний спір з приводу основних положень договору позики, змагаючись лише в тому, хто краще зміг прочитати текст договору чи в кого кращі аналітичні здібності. На підставі викладеного, відповідач просила залишити позов без задоволення. Процесуальні дії у справі. 04.07.2018 р. до суду надійшла вказана позовна заява. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2018 р. вказана справа надійшла на розгляд судді Рівненського районного суду Рівненської області Красовському О.О. (а.с.24). 19.07.2018 року суддею Рівненського районного суду Рівненської області Красовським О.О. відкрито провадження у справі, розгляд призначено на 12:30 год. 02.08.2018 року (а.с.27). 02.08.2018 року розгляд справи відкладено у зв`язку з відпусткою судді до 10:00 год. 19.09.2018 р. (а.с.28). 19.09.2018 року розгляд справи відкладено у зв`язку із зайнятістю судді у іншому провадженні до 09:30 год. 25.10.2018 р. (а.с.29). 23.10.2018 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про перенесення дати підготовчого судового засідання на дату після 05.11.2018 року (а.с.31). 23.10.2018 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про відвід судді Красовського О.О. в порядку ст.36 ЦПК України (а.с.34). 31.10.2018 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву (а.с.41). 05.11.2018 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про виклик свідків в порядку ст.91 ЦПК України (а.с. 57). 07.11.2018 року представником позивача за довіреністю [PERSON] до суду подано клопотання про відкладення підготовчого засідання (а.с. 59). 07.11.2018 року ухвалою судді Рівненського районного суду Рівненської області Красовського О.О. передано заяву про відвід на розгляд іншому судді. 08.11.2018 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, а також клопотання про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності (а.с.66). 19.11.2018 року до суду від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (а.с.118). 07.12.2018 року ухвалою судді Рівненського районного суду Рівненської області Гнатущенко Ю.В. відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Красовського О.О. у цивільній справі №570/3003/18. 19.12.2018 року розгляд справи відкладено до 09:30 год. 22.01.2019 року (а.с.122). 22.01.2019 року розгляд справи відкладено до 10:00 год. 12.02.2019 року, у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні (а.с. 123). 12.02.2019 року розгляд справи відкладено до 12:00 год. 11.03.2019 року, у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні (а.с.124). 06.03.2019 року до суду представником відповідача [PERSON] подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.131). 12.03.2019 року до суду представником відповідача [PERSON] подано заяву з процесуальних питань (а.с.139). У вказаній заяві представник відповідача зазначає, що позивачем подано до суду документи, які не є копіями документів Рівненського районного суду Рівненської області, а також перелік таких документів. 13.03.2019 року та 26.03.2019 року до суду відповідачем [PERSON] подано заяви про ознайомлення з матеріалами справи в присутності та за участі її представника по справі [PERSON] (а.с.142, 148-149). На дані заяви суддею Красовським О.О. було надано відповіді із роз`ясненнями щодо участі представника відповідача [PERSON] у розгляді справи. Так, у зазначених листах суду відповідачу [PERSON] повідомлялося про те, що дана справа не є малозначимою з огляду на ціну позову - 7 866 398 грн., сума якого перевищує розмір ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а тому суд не може допустити до участі у розгляді справи в якості представника [PERSON] . Також, відповідача [PERSON] було повідомлено про можливість ознайомлення із матеріалами справи у будь-який зручний для неї час у години роботи суду (а.с. 145, 150). Аналогічні роз`яснення суддею Красовським О.О. надавалися (а.с. 151, 152) на подані представником відповідача [PERSON] 14.03.2019 року та 26.03.2019 року до суду заяви про надання йому можливості ознайомитися із протоколом та технічним записом судового засідання від 11.03.2019 року (а.с. 143, 146-147). 28.03.2019 року ухвалою судді Рівненського районного суду Рівненської області Красовським О.О. закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с. 158). 29.03.2019 року до суду відповідачем [PERSON] подано звернення (а.с. 159-160) у відповідь на лист суду від 21.03.2019 року про відмову допуску до участі у справі в якості представника відповідача [PERSON] (а.с. 145), із повторним зверненням до суду надати можливість ознайомитися з матеріалами справи в присутності та за участі її представника по справі [PERSON] 01.04.2019 року у відповідь на звернення від 29.03.2019 року (а.с. 159-160) суддею Красовським О.О. повторно було роз`яснено правові позиції щодо неможливості участі представника відповідача [PERSON] у розгляді справи (а.с.165). 04.04.2019 року до суду відповідачем [PERSON] подано заяву з процесуального питання (а.с.166). 10.04.2019 року до суду відповідачем [PERSON] подано заяву з процесуального питання (а.с.169-172). 15.04.2019 року до суду відповідачем [PERSON] подано заяву, в якій просить суд: відмовитися від наміру розглядати справу за участі в якості її представника особи, яку вона на це не уповноважувала; розглянути та дати відповіді на заяви від 04.04.2019 року та 10.04.2019 року; не чинити перешкоди в захисті її інтересів по справі за участі представника [PERSON] ; засідання по справі, яке призначене на 17.04.2019 року не проводити (а.с.173-177). На подані відповідачем [PERSON] заяви від 04.04.2019 року, 10.04.2019 року, 15.04.2019 року (а.с.166, 169-172, 173-177) суддею Красовським О.О. надано відповіді (а.с.178, 179, 180). 17.04.2019 року оголошено перерву до 15:30 год. 23.04.2019 року (а.с. 181). 18.04.2019 року ухвалою судді Рівненського районного суду Рівненської області Красовського О.О. передано заяву про відвід на розгляд іншому судді (а.с. 184-185). 18.04.2019 року суддею Рівненського районного суду Рівненської області Красовським О.О. заявлено самовідвід у даній справі (а.с.186), яку задоволено ухвалою від 18.04.2019 року (а.с.188). На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2019 р. вказана справа надійшла на розгляд судді Рівненського районного суду Рівненської області Кушнір Н.В. (а.с.190). 19.04.2019 року суддею Рівненського районного суду Рівненської області Кушнір Н.В. прийнято справу до свого провадження та призначено до судового розгляду на 23.04.2019 року о 15:30 год. (а.с.191). 23.04.2019 року розгляд справи відкладено у зв`язку із зайнятістю судді у іншому провадженні на 16.05.2019 року о 11:00 год. (а.с.192). 14.05.2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про перенесення судового засідання на дату після 23.05.2019 року (а.с.193). А також подано заяву з процесуальних питань в порядку ст.182 ЦПК України, у якій відповідач просить суд надати можливість ознайомитися з матеріалами справи в присутності та за участі її представника по справі [PERSON] 16.05.2019 року розгляд справи відкладено на 13.06.2019 року о 10:00 год.(а.с.203). 18.06.2019 року представником позивача адвокатом Татарчук Л.І. подано заяву про відвід судді Кушнір Н.В. (а.с. 211-212). 12.07.2019 року до суду представником відповідача [PERSON] подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 214). 16.07.2019 року ухвалою суду задоволено відвід судді Кушнір Н.В. (а.с.216). 23.07.2019 року до суду представником відповідача [PERSON] подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 219). На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2019 року вказана справа надійшла на розгляд судді Рівненського районного суду Рівненської області Остапчук Л.В. (а.с.220). 02.08.2019 року ухвалою судді Остапчук Л.В. справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду на 10.09.2019 року о 10:00 год (а.с.221). 10.09.2019 року представником відповідача [PERSON] подано заяву з процесуальних питань в порядку ст.182 ЦПК України, у якій представник відповідача просить суд звернути увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з позовом не подав заяву-клопотання про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності (а.с.222). 10.09.2019 року розгляд справи відкладено до 09:00 год. 13.11.2019 року, у зв`язку із відпусткою судді (а.с.223). 11.11.2019 року надійшло клопотання представника позивача адвоката Татарчук Л.І. про відкладення розгляду справи (а.с. 224). 13.11.2019 року розгляд справи відкладено до 14:00 год. 05.02.2020 року, у зв`язку із клопотанням представника позивача (а.с.226). 05.02.2020 року розгляд справи відкладено до 10:00 год. 26.02.2020 року, у зв`язку із неявкою відповідача (а.с. 227). 26.02.2020 року розгляд справи відкладено до 11:00 год. 16.03.2020 року, у зв`язку із неявкою відповідача (а.с. 228). 28.02.2020 року до суду представником відповідача [PERSON] подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 233). 19.03.2020 року відповідачем [PERSON] до суду подано заяву про відвід судді Остапчук Л.В. (а.с.236-240). 20.03.2020 року до суду представником відповідача [PERSON] подано заяву щодо відводу судді Остапчук Л.В. (а.с. 242-243). 25.03.2020 року ухвалою судді Остапчук Л.В. заяву відповідача [PERSON] задоволено. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2020 р. вказана справа надійшла на розгляд судді Рівненського районного суду Рівненської області Гладишевої Х.В. (а.с.250). 01.04.2020 року ухвалою судді Рівненського районного суду Рівненської області Гладишевої Х.В. справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду по суті на 29.04.2020 року. 28.04.2020 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] з процесуального питання в порядку ст.182 ЦПК України (а.с.255). В поданій до суду заяві просить суд ухвалити рішення про повторне проведення підготовчого судового засідання, вважаючи проведене підготовче засідання 28.03.2019 року суддею Красовським О.О. - незаконним. Також, вказує, що судом не розглянута жодна заява з процесуальних питань, які подавала сторона відповідача, зокрема заява з процесуального питання від 04.04.2019 року (а.с.255). 28.04.2020 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи на іншу дату після 04.05.2020 року (а.с.256). 29.04.2020 року розгляд справи відкладено до 11:00 год. 21.05.2020 року, у зв`язку із клопотанням представника відповідача (а.с.227). 19.05.2020 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] з процесуального питання в порядку ст.182 ЦПК України, в якій звертається увага суду на те, що суддею Красовським О.О. проведено підготовче засідання, яке сторона відповідача вважає процесуально недійсним, оскільки в ухвалі зазначено про часткове визнання стороною відповідача позовних вимог. Також вказує на те, що суддею Красовським О.О. не вирішено заяву з процесуального питання від 10.04.2019 року стосовно недійсності долучених стороною позивача доказів, а саме неналежних копій документів та вважає їх такими, що є відсутніми в матеріалах справи. Вважає, що без усунення позивачем порушень ст.ст.175, 177-179 ЦПК України, позовна заява розглядатися не може (а.с.263-266). 21.05.2020 року розгляд справи відкладено до 11:00 год. 24.06.2020 року, у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні (а.с. 269). Судове засідання 24.06.2020 року за участі представника позивача адвоката Татарчук Л.І. та представника відповідача [PERSON] розпочалося з розгляду заяви з процесуального питання в порядку ст.182 ЦПК України від 28.04.2020 року, поданої до суду представником відповідача [PERSON] . В даному судовому засіданні представник відповідача [PERSON] висловив позицію щодо необхідності ухвалення рішення про повторне проведення підготовчого судового засідання, вважаючи проведене підготовче засідання 28.03.2019 року суддею Красовським О.О. незаконним, а також зазначаючи, що судом не розглянуті заяви з процесуальних питань, які подавала сторона відповідача, зокрема заява з процесуального питання від 04.04.2019 року, 10.04.2019 року та 05.11.2018 року про виклик свідків. 24.06.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву до 14:00 год 15.07.2020 року. 30.06.2020 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] з процесуального питання в порядку ст.182 ЦПК України. 30.06.2020 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] про намір проведення в залі судового засідання відео та аудіо запису. 14.07.2020 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката Татарчук Л.І. про ознайомлення з матеріалами справи. 15.07.2020 року з метою економії процесуального часу представником позивача адвокатом Татарчук Л.І. через канцелярію суду подано клопотання про долучення документів, а саме завірених Рівненським районним судом Рівненської області копій ухвал та рішень. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 15.07.2020 року у задоволенні заяви представника відповідача з процесуального питання від 28 квітня 2020 року - відмовлено. В судовому засіданні оголошено перерву до 14:00 год 24.07.2020 року, у зв`язку із залишенням представника відповідача судового засідання до його закінчення. 23.07.2020 року до суду представником відповідача [PERSON] подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 36, II том). 23.07.2020 року до суду представником відповідача [PERSON] подано заяву з процесуального питання (а.с. 37-38, II том). 28.07.2020 року до суду представником позивача Татарчук Л.І. подано заперечення на клопотання про виклик свідків (а.с. 37-38, II том). 12.08.2020 року в судовому засіданні представником відповідача [PERSON] заявлено відвід судді та через канцелярію суду подано заяву, в якій повідомляється, що відповідна письмова заява буде подана через відділення Укрпошти. Також, просить суд перенести судове засідання, призначене на 14:00 14.08.2020 року на іншу дату (а.с. 52, II том). 14.08.2020 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про відвід судді (а.с. 52, II том). Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 27.08.2020 року заяву представника відповідача про відвід судді - визнано необґрунтованою та передано до канцелярії суду для визначення судді для розгляду даної заяви відповідно до вимог ч. 1 ст. 33, ч. 3 ст. 40 ЦПК України. Ухвалою судді Рівненського районного суду Рівненської області Кушнір Н.В. від 02.09.2020 року у відводі судді Гладишевої Х.В. - відмовлено. Під час судового засідання 01.10.2020 року, яке було першим засіданням після прийнятої судом відмови у задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді Гладишевої Х.В., представником відповідача було заявлено відвід судді. Як обґрунтування відводу судді Гладишевої Х.В. в усній заяві було вказано зокрема на те, що стороною відповідача не отримано ухвал про розгляд заяви про відвід судді. Також, представник відповідача [PERSON] стверджував, що суд говорить неправду, навіть тоді коли судом зачитувалися ухвали суду. Судом під звукозапис було зачитано зміст ухвали від 02.09.2020 року про відмову у відводі судді Гладишевої Х.В. та роз`яснено, що ухвали будуть вручені після засідання. Заслухавши учасників справи, судом по даній заяві надано оцінку діям представника відповідача, як спробі в черговий раз затягнути розгляд справи, заявивши завідомо безпідставний відвід судді, тим самим зловживаючи процесуальними правами та оголошено про продовження розгляду справи. Слід зазначити, що найбільш ефективним порядком захисту порушених, невизнаних та оспорюваних прав та інтересів залишається судовий порядок, який гарантований Конституцією України, національним законодавством, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно із ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Однак, в даній справі реалізація суб`єктивного права на судовий захист набувала негативного аспекту, зокрема мова йде про численні заяви сторони відповідача про ознайомлення із матеріалами справи, заявлення відводів та заяв з процесуальних питань, які по суті вже розглянуті та вирішені судом, про відкладення розгляду справи по різним причинам. Судове засідання продовжено за відсутності представника відповідача, який покинув зал судових засідань, даний факт внесений до журналу судових засідань та підтверджується інформацією, яка фіксується в журналі судової охорони. Представники позивача зазначили, що така поведінка представника відповідача є черговою спробою затягнути розгляд справи, заяву про відвід оцінюють безпідставною та не вбачають перешкод для продовження розгляду справи. З огляду на те, що заява відповідача про виклик свідків від 05.01.2020 року залишилася не розглянута попередніми складами суду, суд перейшов до її розгляду по суті. Представники позивача щодо задоволення даної заяви заперечували з підстав викладених у запереченні від 28.07.2020 року. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 01.10.2020 року у задоволенні заяви відповідача про виклик свідків від 05.11.2018 року - відмовлено. Продовжуючи судовий розгляд, суд заслухав вступне слово представників позивача та обґрунтування доводів, викладених у позовній заяві. За клопотанням представників позивача про вирішення даної справи без їхньої участі, за наявними у матеріалах справи доказами та з метою економії процесуального часу, розгляд справи здійснювався в порядку ст. 247 ЦПК України. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом. З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі скористалися своїми процесуальними правами, зокрема на подачу відзиву, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 3 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 20 грудня 2013 року позивач (позикодавець) та відповідач (позичальник) уклали договір позики грошей (далі - договір), відповідно до п. 1 якого позикодавець передав у користування, а позичальник прийняв у користування суму у розмірі 371000 гривень 00 копійок, що на день укладання договору становила еквівалент суми 46415,61 доларів США, з зобов`язанням повернути таку ж суму у визначені цим договором строки і порядку. Згідно п. 2 договору позичальник сплачує проценти у розмірі 10 % щомісяця від суми позики протягом строку користування позикою, тобто до 19 грудня 2014 року в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Сума позики була передана позикодавцем до підписання цього договору. Сторони своїми підписами підтвердили факт передачі грошей (п. 3 договору). Відповідно до п. 7 договору якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до вказаного строку, позикодавець має право, починаючи з наступного дня після цього строку, пред`явити цей договір до стягнення, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Договір є дійсним з моменту його підписання сторонами. 20.12.2013 року між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Самсонюком Ф.П., реєстровий № 1114. Згідно умов вказаного договору іпотеки іпотекодавець передає в заставу іпотекодержателю житловий будинок житловою площею 85,3 кв. м., загальною площею 178,7 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер 5624689500:07:035:0494, загальною площею 0,1228 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Зазначене майно передається в іпотеку, як забезпечення виконання зобов`язання щодо повернення грошей, переданих за договором позики від 20.12.2013 року, укладеного між сторонами цього договору на суму 371000 гривень, що на день укладання договору позики становила еквівалент суми 46415,61 доларів США. Накладено заборону на відчуження предмета іпотеки. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. При цьому дана норма не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Відповідно до ч. 1 ст. 526 зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Дослідивши наявні у справі докази, судом встановлено, що сторони у справі 20.12.2013 року уклали договір позики грошей відповідно до п. 1 якого позикодавець передав у користування, а позичальник прийняв у користування суму у розмірі 371000 гривень 00 копійок, що на день укладання договору становила еквівалент суми 46415,61 доларів США, з зобов`язанням повернути таку ж суму у визначені цим договором строки і порядку. Факт передання позикодавцем суми позики до підписання цього договору підтверджується п. 3 зазначеного договору. Зазначені обставини встановлені рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 березня 2017 року у справі № 570/643/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду від 05 лютого 2018 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, яким відмовлено у задоволенні її позову про визнання зазначеного договору позики недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вищезазначене, обставини укладення договору позики грошей від 20 грудня 2013 року та факт передання позивачем відповідачу суми позики не доказуються у даній справі. Доказів повернення відповідачем отриманих від позивача коштів суду не надано, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача суми позики у еквіваленті суми 46415,61 доларів США, є обґрунтованою та підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Як вбачається зі змісту договору, сторони визначили у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки сторони у договорі позики передбачили суму позики у еквіваленті до долара США, то у відповідача виникло зобов`язання повернути на вимогу позивача суму позики у національній валюті - гривні, проте у сумі, визначеній за офіційним курсом НБУ, встановленим на день платежу. Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц зазначив, що якщо заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18). Отже, на день ухвалення рішення, при визначенні суми до стягнення, суд повинен визначити і врахувати курс долара США та ухвалити рішення про стягнення сум в межах заявлених позовних вимог. Позивач просив стягнути суму боргу за договором позики в розмірі 1222123,01 грн. Такий розрахунок ним було зроблено станом на день подачі позовної заяви від 02 липня 2018 року із застосування офіційного курсу НБУ долара США до гривні станом на цю дату. Станом на 02 липня 2018 року офіційний курс НБУ долара США до гривні становив 26,33, а відтак позивач навів правильний розрахунок при подачі позовної заяви. Офіційний курс НБУ долара США до гривні станом на 01 жовтня 2020 року становить 28,3105. Дана інформація є загальновідомою, оскільки міститься в мережі інтернет на сайті НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=01.10.2020&period=daily). Відтак, станом на день ухвалення рішення відповідач мала б повернути позивачу за договором позики грошей від 20 грудня 2013 року 1314049,13 гривень (46415,61*28,3105). Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь підлягає стягненню заборгованість за договором позики грошей від 20 грудня 2013 року у розмірі 1314049,13 гривень. Щодо позовної вимоги про стягнення процентів за користування позикою суд зазначає наступне. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. У частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами. Судом встановлено, що сторони визначили у договорі сплату процентів у розмірі 10 % щомісяця від суми позики протягом строку користування позикою, тобто до 19 грудня 2014 року, а тому, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку - 19 грудня 2014 року. До аналогічних висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 390/1875/16-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача проценти за користування позикою за період з 20 грудня 2013 р. до 19 грудня 2014 року, у розмірі 1466547,56 гривень, що еквівалентно 55698,73 доларам США (46415,61*12 місяців*10 %). Таким чином, позов підлягає задоволенню частково, а з відповідача підлягає стягненню 2780596 (два мільйони сімсот вісімдесят тисяч п`ятсот дев`яносто шість) гривень 69 коп. Щодо спливу строку позовної давності у спорі, судом встановлені наступні обставини. Згідно ст.ст. 256-257, ч. 1 ст. 260, ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки обов`язок повернути позику у відповідача визначено конкретною датою - до 19.12.2014 року, то строк позовної давності слід рахувати з 20.12.2014 року. Таким чином, останнім днем звернення до суду є 19.12.2017 року. Проте, як вбачається із матеріалів справи, позов до [PERSON] про стягнення заборгованості подано до суду 04.07.2018 року, а отже, з пропуском трьохрічного строку позовної давності. У ч.ч. 2-5 ст. 267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідач та її представник зазначили, що звернувшись до суду з дійсним позовом, позивач пропустив передбачений ЦК України, строк позовної давності, оскільки позивач стверджує, що строк повернення грошей по договору позики спливає 19.12.2014 року, тоді термін в межах якого позивач міг звернутися до суду за захистом своїх прав, сплив 19.12.2017 року. Відповідач заявила про необхідність застосування позовної давності до дійсного позову до неї позивача. Позивач подав клопотання про визнання причин пропуску позовної давності поважними та поновлення строку на подання позову за захистом його прав. Долучив письмові докази, зокрема: повідомлення-вимогу, копії виконавчого напису, копію постанови відкриття виконавчого провадження, копії судових рішень, на підтвердження поважності причини пропуску строку на звернення до суду. Так, судом встановлено, що 20.12.2013 року між сторонами по справі було укладено договір позики, термін повернення встановлено 19.12.2014 року. 16.01.2015 року відповідачу було направлено повідомлення-вимогу про порушення основного зобов`язання. Після спливу строку наданого у повідомленні-вимозі, 12.03.2015 року позивач звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису як і було визначено пунктом 7 договору від 20.12.2013 року. 12.03.2015 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Самсонюком Ф.П. вчинений нотаріальний напис № 225 про звернення стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного договору, яким забезпечується виконання грошового зобов`язання за договором. 27.03.2015 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження по стягнення коштів по виконанню виконавчого напису. 09.04.2015 року [PERSON] звернулась до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (справа №570/1469/15ц) Також, [PERSON] звернулась до Рівненського районного суду Рівненської області з іншим позовом про визнання договору позики недійсним (справа №570/643/15ц). Справа №570/1469/15ц була зупинена до вирішення справи №570/643/15ц. Справа №570/643/15ц про визнання договору позики недійсним, розглядалася судами протягом трьох років. Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16.03.2017 року, яке залишене апеляційним та касаційним судами без змін, відмовлено у задоволенні позову за його безпідставністю. Дана справа була зупинена протягом періоду з 10.06.2015 року по 27.11.2017 року. Позивач стверджує, що чекав рішення по даній справі, оскільки у нього вже був виконавчий документ на примусове стягнення, одночасно вказуючи, про недоцільність повторного отримання виконавчого документу суду за рішенням суду. Ухвалою Рівненського районного судом Рівненської області від 27.11.2017 року відновлено провадження у даній справі. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07.06.2018 року - виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Дане рішення позивачем не оскаржувалось. 04.07.2018 року позивач звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом про стягнення заборгованості. Слід зазначити, що суд погоджується із позицією позивача, який зазначає, що весь цей час активно діяв з метою повернення грошових коштів, переданих відповідачу у користування на підставі укладеного договору позики грошей від 20.12.2013 року. Твердження відповідача щодо неповажності визначених позивачем причин, суд не бере до уваги, адже вони не спростовують надані позивачем пояснення та письмові докази, не встановлюють їх неналежність та недопустимість. Враховуючи наведене вище, суд визнає поважними причинами пропуску позовної давності у спорі і вважає за необхідне поновити строк на подання позову за захистом цивільних прав, шляхом стягнення заборгованості за договором позики. Щодо судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, при розподілі судових витрат судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовна заява була подана 04.07.2018 р., а прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2018 року становив 1762 гривні, то судовий збір у даній справі, враховуючи ціну позову, складав 8810 гривень (1762*5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам (35,3477732 %), з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3114 (три тисячі сто чотирнадцять) гривень 19 коп. (8810*35,3477732 %). На підставі наведеного,

Outcome: approved