Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою відповідно до якої просила суд винести рішення яким, розірвати шлюб зареєстрований між нею та [PERSON], стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивувала тим, що 08 вересня 2007 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. 22 грудня 2012 року у них з відповідачем народилася донька [PERSON]. Спільне життя з відповідачем у них не склалося у зв'язку з відсутністю взаєморозуміння та різних поглядів на життя і на обов'язки подружжя. Фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства було припинено з жовтня 2016 року. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а вони не мають взаємного наміру зберегти шлюб. В зв'язку з чим між ними постійно виникають сварки. Вважає, що причини, які спонукають її наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя її з відповідачем, як подружжя неможливе та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Дитина буде проживати із нею. Враховуючи те, що відповідач зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, вважає за необхідне стягувати з відповідача аліменти за рішенням суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала у повному обсязі з підстав, що зазначені в ньому. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів визнав в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивачки та відповідача, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне: Шлюб між сторонами в справі зареєстрований 08 вересня 2007 року в Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області за актовим записом №856,що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1 КЕ №031480, яке видане 08.09.2007 року. Від вищезазначеного шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON]»ю Ігорівну, [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І КЕ №167414, яке видане Автозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області 21.01.2013 року, де зазначено, що батьком [PERSON] є [PERSON], а матірю [PERSON]. Подружжя шлюбних відносин не підтримує з жовтня 2016 року, з цього часу проживають окремо, спільного господарства не ведуть та дитина сторін проживає із позивачкою, що сторонами по справі не заперечується. Спільне життя сторін не склалося у звязку із різними поглядами на подружнє життя, відсутністю взаєморозуміння. Почуття любові і поваги між ними втрачено. Бажання та наміру відновити нормальні сімейні стосунки у сторін відсутні. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки, як встановлено судом, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, то шлюб підлягає розірванню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст..ст.180, 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст..182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Як встановлено судом, відповідно до ст. 187 Сімейного кодексу України відповідач за власною ініціативою аліменти не виплачує, в порядку ст..188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати дочку не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст. 189 Сімейного кодексу України між сторонами не укладено. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ненадання матеріальної допомоги на утримання дочки [PERSON] є порушенням обов'язку [PERSON] піклуватися про свою дитину. Таким чином, виходячи з інтересів дитини сторін, враховуючи встановлені судом обставини справи, вимоги ст..182 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON], [INFO], є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави.

Outcome: approved