Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому усунути їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення її за адресою: [ADDRESS]. В позовній заяві позивач зазначила, що їй на праві власності належить ? частина квартири [ADDRESS], а інша ? частина зазначеної квартири - відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON], які перешкоджають їй користуватися зазначеною квартирою, змінили замки на дверях, ключі їй не дають, двері не відкривають, до квартири не пускають. За її зверненням від 02.03.2015 року до Чугуївського РВ УМВСУ в Харківській області 16.03.2015 року їй рекомендовано з даного приводу звернутися до суду. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилася, надала заперечення проти позову, позов не визнала та просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначивши, що позивача протягом шести років не цікавила її частка спадщини у спірній квартирі, за яку вона ніколи не сплачувала комунальні платежі, не проводила ремонти, двері у квартирі були замінені 17 червня 2011 року, ключів від дверей позивач ніколи не мала. Вона не заперечує проти того, що позивач успадкувала за законом частину спірної квартири, однак остання весь час мешкає у м. Харкові, її речей у квартирі немає, у зв'язку з чим просила в задоволенні позову відмовити. Вислухавши сторони по справі, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 33975901 від 21.02.2015 року позивачу по справі [PERSON] на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13.10.2014 року належить 2/4 частини квартири [ADDRESS] Інші 2/4 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 02.12.1999 року, зареєстрованого в КП «Чугуївське МБТІ» 22.04.2009 року за № 4443/38, належить відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON] - по ? частині кожній. Згідно з ч.1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним (ч.4 ст.41 Конституції України). Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право власності особи на річ майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, ч.1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч.2 ст.317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як передбачено ч.1,3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 386 ЦК власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання йому майнової та моральної шкоди. Як зазначає позивач та не заперечує відповідач [PERSON], остання змінила ключі від вхідних дверей спірної квартири [ADDRESS] [PERSON] дублікатів ключів від квартири не має, а отже і не має можливості попасти в приміщення. Твердження відповідача [PERSON] відносно того, що позивачу не чинили перешкод в користуванні квартирою, спростовуються листом Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області № 1774 від 16.03.2015 року, з якого вбачається, що [PERSON] шість років назад змінила замок разом з вхідними дверями у квартирі [ADDRESS], та позивачу запропоновано звернутися із заявою до суду про невиконання усного договору останнім. Таким чином, судовим розглядом встановлено, що відповідач [PERSON] порушує права позивача [PERSON], як власника частини вказаної квартири, користуватися своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Як роз'яснено в п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Право громадян на житло передбачено ст. 1 ЖК України. Коментована стаття відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України закріпляє право громадян на житло, як найважливіше соціально-економічне право. Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За приписами ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені законодавцем у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Судом встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, позивачка зверталася до органів міліції з проханням вжити заходів до [PERSON], яка перешкоджає її користуванню спірною квартирою. Про складність взаємовідносин між сторонами по справі свідчать їх пояснення, надані під час судового розгляду. З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] в межах заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved