Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

в позові вказано, що протягом 2015 - 2016 років, у зв`язку з тим, що між позивачем та відповідачем - [PERSON] склалися довірливі відносини, позивач на її прохання позичив грошові кошти. 20 листопада 2015 року між сторонами укладено з [PERSON] договір позики грошових коштів на суму 2000 доларів США. Відповідно до договору [PERSON] зобов`язувалась повернути кошти до 01.08.2016 року. У підтвердження отримання зазначених коштів [PERSON] надала розписку від 20.11.2015 року, у якій зазначено термін повернення - до 01.08.2016 року. 29 січня 2016 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів на суму 1990 доларів США з терміном повернення коштів до 29.08.2016 року. В підтвердження отримання зазначених коштів [PERSON] надано розписку від 29.01.2016 року, у якій зазначено термін повернення - до 29.08.2016 року. 13 лютого 2016 року сторонами укладено договір позики грошових коштів на суму 3400 доларів США з терміном повернення коштів у три етапи: 13.08.2016 року - 90 доларів США, 13.09.2016 року - 90 доларів США та 13.10.2016 року - 3220 доларів США. У підтвердження отримання зазначених коштів [PERSON] надано розписку від 13.02.2016 року, у якій зазначено термін повернення 01.08.2016 року. 18 лютого 2016 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів на суму 2064 долари США з терміном повернення коштів до 18.08.2016 року. В підтвердження отримання зазначених коштів [PERSON] складено розписку від 18.02.2016 року, у якій зазначено термін повернення - до 18.08.2016 року. 07 квітня 2016 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів на суму 1650 долари США на термін до 6 місяців, тобто до 07.10.2016 року. У підтвердження отримання зазначених коштів, [PERSON] надано розписку від 07.04.2016 року. 20 травня 2016 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів на суму 7000 доларів США з терміном повернення коштів до 20.09.2016 року. У підтвердження отримання зазначених коштів, [PERSON] складено розписку від 20.05.2016 року. 02 грудня 2016 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів на суму 2000 доларів США з терміном повернення коштів до 01.07.2017 року. У підтвердження отримання зазначених коштів, [PERSON] надано розписку від 20.05.2016 року. Загальна сума позики становить 20104 доларів США. У зазначені у розписках терміни, відповідач боргу не повернула. 03 квітня 2019 року позивачем направлено [PERSON] листа з вимогою повернути кошти. Відповідач кошти позивачу не повернула. Борг відповідача підтверджується розписками від 20.11.2015 року, 29.01.2016 року, 13.02.2016 року, 18.02.2016 року, 07.04.2016 року, 20.05.2016 року та 02.12.2016 року про отримання [PERSON] коштів на загальну суму 20104 доларів США, що відповідно до курсу станом на 30.07.2019 року становить 507677,91 гривень. Просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 507677,91 грн., та 3% річних від несплаченої суми, що становить 44175,86 грн. - загальну суму 551853,77 грн. Позивач в судовому засіданні надав пояснення про те, що ним в період 2015-2016 року надано відповідачці грошові кошти в загальній сумі 20104 доларів США, вказане підтверджується розписками відповідачки про отримання коштів, суму боргу не погашено. Після оголошеної перерви позивач в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі та заяву про уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідачки на його користь 20104 доларів США та 3% річних в розмірі 2352 доларів США, не здійснювати стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті. Відповідач в судове засідання не з`являлась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідач неодноразово подавала суду клопотання про відкладення судових засідань; відповідачці було надано час для реалізації її прав і обов`язків, однак після клопотань та перерв вона не з`являлась в судові засідання, відповідач не подала суду відзив, не надала розрахунку в спростування розрахунку позивача, не забезпечила участь в засіданні уповноваженого представника. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Отже правові наслідки не прибуття в судове засіданні сторін та їх уповноважених представників покладено повністю на відповідні сторони. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. Відповідно до ст. 1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 20/11/2015 року відповідачкою була надана розписка, за якою остання отримала від позивача грошові кошти в розмірі 2000 доларів США, та зобов`язувалась їх повернути до 01 серпня 2016 року. 29/01/2016 року відповідачкою була надана розписка, за якою остання отримала від позивача грошові кошти в розмірі 1990 доларів США, та зобов`язувалась їх повернути до 29 серпня 2016 року. 13/02/2016 року відповідачкою була надана розписка, за якою остання отримала від позивача грошові кошти в розмірі 3400 доларів США, та зобов`язувалась їх повернути до трьох місяців. 18/02/2016 року відповідачкою була надана розписка, за якою остання отримала від позивача грошові кошти в розмірі 2064 долари США, та зобов`язувалась їх повернути до 18/08/2016. 07/04/2016 року відповідачкою була надана розписка, за якою остання отримала від позивача грошові кошти в розмірі 1650 доларів США, та зобов`язувалась їх повернути до шести місяців. 20/05/2016 року відповідачкою була надана розписка, за якою остання отримала від позивача грошові кошти в розмірі 7000 доларів США, та зобов`язувалась їх повернути до 20/09/2016. 02/12/2016 року відповідачкою була надана розписка, за якою остання отримала від позивача грошові кошти в розмірі 2000 доларів США, та зобов`язувалась їх повернути до 01/07/2017. Згідно розрахунку позивача розмір 3% річних від суми заборгованості 20104 доларів США складає 2352 доларів США. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином відповідач склала розписки про те, що отримала від позивача спірні 20104 доларів США з термінами їх повернення, що вказані в розписках. Так в ч. 2 ст. 1047 ЦК України вказано, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже прийнявши на себе зобов`язання повернути позивачу 20104 доларів США відповідач зобов`язана виконати відповідне зобов`язання в порядку та у строк, що вказаний в розписці. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача гривневого еквіваленту суми позики, в подальшому змінив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача суму заборгованості в доларах США. В ч. 1 ст. 13 ЦК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже виключно позивачу належить обрання способу захисту порушеного права, пред`явлення вимог до відповідача у валюті позики чи в її еквіваленті. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, аналогічне визначення міститься також в ст. 81 ЦПК України. В ст. 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики відповідачем суду не представлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики та пені за несвоєчасне виконання зобов`язання є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги позивача задоволено повністю, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному розмірі. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved