Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Відповідач [PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Сєвєродонецького міського суду від 12.09.2007 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зміну розміру часток у праві власності на майно та визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. В обґрунтування вимог заяви посилається на те, що 27.02.2014 р. їй випадково стало відомо, що рішенням Сєвєродонецького міського суду від 12.09.2007 р. було зменшено розміри її частки та частки [PERSON] у праві власності на квартиру з визнанням за [PERSON] права власності на всю квартиру, що знаходиться за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Заводська, 31/12. Ні вона, ні другий відповідач [PERSON] не знали, що відбувається розгляд справи, оскільки не получали жодної повістки про виклик до суду. В рішенні суду від 12.09.2007 р. відсутні посилання на докази, що саме особисто позивачем був проведений ремонт в спірній квартирі. Просила суд скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду від 12.09.2007 р. за нововиявленими обставинами і призначити справу до розгляду в загальному порядку. Сторони в судове засідання не зявились, хоча були належним чином повідомлені про місце, день і час розгляду справи. Від них до суду надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідно до ст. 365 ЦПК України, заява про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами розглядається у судовому засіданні. Заявник та інші особи, які беруть участь у справі, повідомляються про час і місце засідання. Неявка цих осіб не є перешкодою для розгляду заяви. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 361 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у звязку з нововиявленими обставинами. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у звязку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Суд вважає, що заява [PERSON] про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, відповідає вимогам ст. 361 ЦПК України. Судом встановлено, що 12.09.2007 р. Сєвєродонецьким міським судом було розглянуто цивільну справу №2-1752/07 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зміну розміру часток у праві власності на майно та визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, і винесено рішення, яким позовні вимоги позивача задоволені в повному обсязі, а саме: змінено розмір часток права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; зменшено частки [PERSON] та [PERSON] з 1/3 до 1/12 частки; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] грошову компенсацію за 1/12 частку квартири в сумі 9 048,50 грн. кожній, визнано за [PERSON] право власності на 8/12 часток квартири та всю житлову площу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Заводська, буд. 31, кв.12; зобовязано відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб МВ УМВС м. Сєвєродонецька зняти з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з позовної заяви [PERSON], він разом з відповідачами [PERSON] та [PERSON] вселились в квартиру [ADDRESS], яку 09.09.1996 р. вони втрьох приватизували. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він як співвласник квартири має право на збільшення його частки, оскільки зробив покращення квартири (провів ремонт), які неможливо відокремити. За певних обставин проживання його разом з відповідачами [PERSON] та [PERSON] є неможливим, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 р. відповідно до Закону N475/97-ВР від 17.07.97 р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Відповідно до ч.1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 09.09.1996 р., на якому є реєстраційний надпис БТІ від 20.09.1996 р. №780. Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 368, 369, ч.1 ст. 357 ЦК України [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були співвласниками спірної квартири, яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Свої вимоги щодо збільшення розміру частки у праві власності на спірну квартиру позивач обґрунтував тим, що зробив невідємні поліпшення власним коштом. Проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували зазначені доводи позивача. Так позивач не надав суду ні договорів на виконання ремонтних робіт, ні фінансових документів, які б підтверджували придбання ним виключно власним коштом будівельних матеріалів. За таких обставин суд вважає, що відсутні підстави для збільшення розміру частки позивача [PERSON] у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість вимоги позивача про збільшення його частки у праві власності на спірну квартири, то у задоволенні решти вимог також слід відмовити, оскільки ці вимоги є похідними від первісної. Крім того, суд не вбачає підстав для позбавлення співвласників права користування квартирою, яка належала їм на праві власності. Доводи позивача наведені ним на обґрунтування цієї вимоги не заслуговують на увагу, оскільки відображають лише субєктивну думку позивача щодо особистих якостей відповідачів. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON], що підставою для відмови в їх задоволенні. Оскільки судом відмовлено позивачу в задоволенні позову в повному обсязі, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати йому не відшкодовуються.

Outcome: approved