Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту її проживання однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, що необхідно для вирішення питання про спільно нажите майно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 01 червня 1999 року по 04.09.2006 року сторони були пов»язані спільним побутом, мали взаємні права та обов»язки, піклувалися один про одного, формували спільний бюджет, купували речі та майно за спільні кошти, придбали земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та побудували на ній жилий будинок. Шлюб між ними було офіційно зареєстровано 04.09.2006 року, в подальшому він розірваний 30.10.2014 року. Позивачка вказала, що встановлення факту проживання однією сім»єю необхідно для підтвердження її права на частину майна, придбаного за час спільного проживання з відповідачем, в тому числі і до укладення шлюбу. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову повністю підтримав з підстав, у ньому зазначених, просив їх повністю задовольнити. Представник відповідача - адвокат Безкровний С.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, стверджуючи, що сторони, хоча і мали стосунки, притаманні чоловікові та жінці, але спільно до реєстрації шлюбу 04.09.2006 року не проживали, не мали спільних прав та обов»язків, а отже не є сім»єю в розумінні положень Сімейного кодексу України. Крім того, звернув увагу суду на те, що відповідач в спірний період перебував у шлюбі з іншою жінкою, який було розірвано на підставі рішення суду лише влітку 2006 року. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків позивача та відповідача, а також останніх в якості свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом України в редакції, яка набрала чинності з 01.01.2004 р., а тому такий факт може бути встановлений судом лише з моменту набрання чинності зазначеної норми закону, тобто, з 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, з огляду на вищезазначене, відсутні правові підстави для встановлення факту проживання сторін однією сім»єю без укладення шлюби за період з червня 1999 року по 01.01.2004 р. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 04.09.2006 року суд враховує наступне. Відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Тобто, для встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка і жінки без шлюбу необхідно встановити, що вони спільно проживають, не перебувають у будь-якому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом з пояснень представників сторін, [PERSON], [PERSON], допитаних у якості свідків, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON][PERSON], [PERSON] встановлено, що сторони у спірний період зустрічались, мали близькі стосунки, разом проживали. Разом з тим, як було встановлено судом, підтверджується матеріалами справи, поясненнями самої позивачки та відповідача, позивач на цей час перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який був розірваний лише 04.07.2006 року. Сторони шлюб зареєстрували 04.09.2006 року. З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для встановлення факту проживання однією сім»єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу з 01.01.2004 року по 04.07.2006 року, оскільки відповідач перебував у іншому зареєстрованому шлюбі. Що ж стосується проживання сторін однією сім»єю після розірвання шлюбу [PERSON], тобто, з липня по вересень 2006 року, суд також вважає ці вимоги безпідставними та недоведеними з огляду на наступне. Так, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбане спірне майно. Разом з тим, за ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. За змістом вказаних норм місцем проживання особи є її місце реєстрації за певною адресою. Ознаками спільного проживання сім'ї є : проживання разом чоловіка та жінки, ведення спільного господарства та наявність єдиного бюджету. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного проживання сім'єю без наявності інших ознак сім'ї та не породжує правових наслідків відповідно до ст. 74 СК України, тобто, не породжує виникнення права спільної сумісної власності на майно, що набуте ними під час фактичного шлюбу. Перебування [PERSON] в зареєстрованому шлюбі майже до часу реєстрації шлюбу з [PERSON], реєстрація їх місця проживання за різними адресами спростовують твердження позивачки та свідків, допитаних в судовому засіданні по ініціативі її представника, про ведення спільного господарства, спільного бюджету та вказують на відсутність усталених відносин сторін, які притаманні подружжю. Отже, враховуючи вищенаведені обставини та виходячи із змісту, поняття та ознак сім'ї, передбачених ст. 3 СК України, суд приходить до висновку, що сторони не були пов'язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов'язків, а тому у задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу слід відмовити. Таким чином, позов задоволенню не підлягає в повному обсязі. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного . В ході розгляду відповідач просив стягнути на його користь витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5 000 грн., на підтвердження чого адвокатом Безкровним С.О. надано суду відповідний розрахунок з переліком отриманих відповідачем послуг по наданню правової допомоги та квитанцію про здійснення їх оплати у зазначеному розмірі. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд стягує з другої сторони понесенні нею і документально підтверджені витрати. На підставі ч.3ст.79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, відносяться, зокрема,витрати на правову допомогу. Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ. У ст.1 цього Закону зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. При цьому необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й пов'язана зі складанням позовної заяви, наданням усних консультацій, ознайомленням з матеріалами справи, проведенням необхідних розрахунків тощо. При обчисленні розміру компенсації необхідно врахувати всі витрати, які перебувають у причинному зв'язку із наданням правової допомоги у конкретній справі. Ці дії повинні бути необхідними для надання правової допомоги, а розрахована сума має бути справедливою. Виходячи з аналізу ст.ст.84 та 88 ЦПК України та Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Зокрема,у ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналогічні положення викладено у Правилах адвокатської етики. При визначенні обґрунтованого розміру гонорару беруться до уваги обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. Проаналізувавши розрахунок оплати витрат за правову допомогу в розмірі, надану позивачу адвокатом Безкровним С.О., суд, застосовуючи принцип розумності та справедливості, дійшов висновку, що він, враховуючи конкретні обставини справи та обсяг матеріалів, не в повній мірі відповідає фактичним затратам, зокрема, кількості відпрацьованого адвокатом часу та складу наданих послуг. Так, у відповідності із ппп. а,б пп.1.2 п.1 Договору № 141 про юридичне обслуговування [PERSON] зобов»язався оплатити правову допомогу адвоката за підготовку матеріалів в суд та складання заяв, на що, як вказано у договорі, останнім витрачено 5 год.15 хв. Суд, зважаючи на наявність таких заяв у справі, а тому, маючи можливість пересвідчитись у їх складності та розмірі, вважає цю кількість часу значно завищеною в зв»язку із переконанням, що на такі дії більше 1 години 30 хвилин часу не потрібно. Адвокат Безкровний С.О. також приймав участь у судових засіданнях по справі загальною тривалістю 2 год.45 мин. Отже, витрати на правову допомогу, які підлягають стягненню з позивачки на користь відповідача , повинні складати 2720 грн. (1600х40%)х4 год.15 хв.), а тому саме в цьому розмірі суд задовольняє відповідні вимоги. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved