Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилається на те, що 18 червня 2005 року зареєструвала шлюб з [PERSON]. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Діти проживають біля не та перебувають на її утриманні. Відповідач проживає окремо і не надає допомогу на утримання дітей та не займається їх виховання, хоча працюючий і має таку можливість, а тому звернулася до суду за захистом прав дітей щодо отримання аліментів на їх утримання. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги уточнила, мотивуючи тим, що прийняла рішення звернутися в суд з позовом про стягнення аліментів, оскільки діти перебувають на її утриманні та просила стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку з моменту подачі позову до суду. Відповідач позов визнав повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обовязок утримувати дітей є рівною мірою обовязком як матері, так і батька, причому обовязком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Оцінюючи усі докази, що є у справі в їх сукупності, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні правовідносини, які полягають в обов'язку матері, батька утримувати дітей. Згідно зі ст. ст. 1,17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду, як джерело права. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, ч.8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, згідно до свідоцтва про шлюб Серії 1-СР №002040 шлюб між сторонами не розірваний (а.с.3). Як пояснила позивачка в судовому засіданні, подала позов до суду про розірвання шлюбу, але рішення по справі не прийняте. Відповідно до свідоцтв про народження Серії 1-СР №020801 та Серії 1-СР №070578, позивачка і відповідач є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.4-5). Згідно до довідки В»язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області №1208 від 12 жовтня 2016 року неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають біля позивачки (а.с.6). Сімейним Кодексом України, а саме ст.182 та Постановою Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів №3 від 15.05.2006 року, визначено, що при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, і бере до уваги обставини у відношенні неповнолітніх дітей про їх стан здоров»я, дитячий вік, потребу в належному харчуванні, забезпеченні одягом, відсутність здатності утримувати себе самостійно, та у відношенні відповідача, а саме, що він працюючий, не має інших утриманців, фізично здоровий, і приходить до висновку, що слід стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, як такого, що має можливість сплачувати аліменти у частці від заробітку, як то визначено ст.183 СК України. Позов підтверджується: свідоцтвом про шлюб, копією свідоцтва про народження [PERSON], копією свідоцтва про народження [PERSON], довідкою В»язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області №1208 від 12 жовтня 2016 року. На підставі вищенаведеного, та

Outcome: approved