Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Згурівського районного суду Київської області із вище зазначеною заявою посилаючись на те, що його мати [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м. Макіївка Донецької області. Заявник є спадкоємцем першої черги після смерті матері [PERSON] . Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 із змінами та доповненнями, м. Макіївка Донецької області віднесено до населених пунктів, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження через окупацію території незаконними збройними формуваннями, тому всі документи, видані на тимчасово окупованій території України є недійсними та не створюють юридичних наслідків. Згідно з рішенням Згурівського районного суду Київської області від 06.11.2019 року було встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що громадянка України [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м. Макіївка Донецької області. Аналогічне рішення суд виніс відносно його батька [PERSON] , [INFO] , про те, що він помер [INFO] у м. Макіївка Донецької області, Україна. На підставі цих рішень заявник звернувся до Управління обслуговування громадян Згурівського сектору обслуговування громадян (сервісний центр) Київської області за виплатою допомоги на похорон і ця допомога була йому виплачена. Заявник має право на отримання недоодержаної суми пенсій його батьків, яку вони мали отримати на території України. Ці суми входять до його спадкових прав. Мати заявника була тяжко хвора і не встигла оформити своїх спадкових прав. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка належала [PERSON] , у зв`язку з тим, що в заявника немає доказів, що [PERSON] проживав постійно разом з дружиною [PERSON] до дня своєї смерті, і що вона є такою, що спадщину після смерті чоловіка прийняла. У зв`язку з чим просить суд встановити факт спільного проживання [PERSON] , померлого [INFO] , та його дружини [PERSON] до дня смерті [PERSON] . У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання були належним чином повідомлені. Заявник направив до суду заяву, у якій просить проводити розгляд справи у його відсутність, заяву підтримує повністю. Представник заінтересованої особи Згурівської селищної ради направив до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без участі представника Згурівської селищної ради, заявлені вимоги визнає в повному обсязі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд визнав можливим розглядати справу без участі учасників справи, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та правовідносини учасників справи та їх неявка не перешкоджає розгляду справи. \~Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, враховуючи заяву заінтересованої особи, яка заявлені вимоги підтримує, суд дійшов висновку, що заява підлягає до задоволення повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 06.11.2019 у справі № 365/622/19, номер провадження 2-о/365/43/19, яке набрало законної сили 07.12.2019, встановлено, що громадянин України [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у місті Макіївка Донецької області, Україна (а.с. 12-17 копія рішення). Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 06.11.2019 у справі № 365/623/19, номер провадження 2-о/365/44/19, яке набрало законної сили 07.12.2019, встановлено, що громадянка України [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м. Макіївка Донецької області, Україна (а.с.18-23 копія рішення). На підставі цих рішень видані свідоцтва про смерть [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7, 8 копії свідоцтв про смерть). Також цими рішеннями встановлена та обставина, що заявник [PERSON] , [INFO] , є рідним сином, відповідно, [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-17, 18-23 копії рішень), що також підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 5 копія свідоцтва про народження). На підставі заяви [PERSON] , Згурівською районною державною нотаріальною конторою Київської області заведена спадкова справа № 252/2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 33-47 копія спадкової справи). До складу спадщини входить майно, яке безпосередньо належало [PERSON] та майно, яке належало її чоловіку та батьку заявника [PERSON] [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] . Інші спадкоємці відсутні. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка належала [PERSON] , у зв`язку з тим, що заявник не надав доказів, що [PERSON] проживав постійно разом з дружиною [PERSON] до дня своєї смерті, і що вона є такою, що спадщину після смерті чоловіка прийняла (а.с. 9, 33-47 відмова нотаріуса, копія спадкової справи). [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження та відміткою в паспорті [PERSON] (а.с. 4, 6 - копії паспорта, свідоцтва про одруження). З копії паспорта померлої [PERSON] вбачається, що з 22 квітня 1977 року вона була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4 копія паспорта). З витягу з домової книги вбачається, що будинок [ADDRESS] належав на праві власності та перебував у користуванні [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] була зареєстрована за цією адресою з 22.04.1977 та знята з реєстрації у зв`язку зі смертю [INFO] . [PERSON] був зареєстрований за цією адресою з 06.05.1977 та знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю [INFO] (а.с. 10-11 копія сторінок домової книги). Відповідно до ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження судом розглядаються справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~315\~ЦПК України,\~крім фактів,\~зазначених в\~ч.\~1\~ст.\~315\~ЦПК України,\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. В силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно роз`яснень викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 № 254 -VІІІ визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів від 7 листопада 2014 року № 1085 із змінами та доповненнями м. Макіївка Донецької області віднесено до населеного пункту, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження через окупацію території незаконними збройними формуваннями, тому всі документи, видані на тимчасово окупованій території України є недійсними та не створюють юридичних наслідків. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Статтею 17 ч. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про підтвердження факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент смерті останнього, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів цього факту на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, в даному випадку права спадкування. Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення. Судом встановлено факт спільного проживання [PERSON] , померлого [INFO] , та його дружини [PERSON] до дня смерті [PERSON] .\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, оскільки від цього залежить його право на спадщину в частині майна, яке безпосередньо належало [PERSON] та було успадковане [PERSON] , але спадкові права на яке [PERSON] за життя не оформила. На підставі ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати заявнику не відшкодовуються.

Outcome: approved