Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

До Тульчинського районного суду Вінницької області звернувся з позовом [PERSON] до ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» про визнання договору оренди землі недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач після смерті свого батька [PERSON], померлого [INFO], прийняв спадщину, яка складається з земельної ділянки площею 4,4716 га, яка розташована на території Бортницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області. Однак користується даною земельною ділянкою ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина», проте ніякого договору оренди землі він не укладав. Довідавшись у 2016 про існування такого договору, позивач звернувся до ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» з проханням надати йому належним чином завірені копії договору оренди землі з відповідними додатками. Ознайомившись з копією договору, стало очевидно, що його підпис підроблений та договір укладений без його відома. Відсутність волевиявлення щодо підписання даного договору підтверджується висновком почеркознавчої експертизи від 06.07.2018, в якому зазначено, що підпис в графіі «Орендодавець», перед прізвищем «[PERSON].» у договорі оренди землі № 327/Б від 15.10.2013 та підпис у графі «Від орендодавця земельну ділянку передав» в акті приймання та передачі земельних ділянок в оренду перед прізвищем «[PERSON].» виконані не самим [PERSON], а іншою особою. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, просить визнати недійсним договір оренди землі № 327/Б від 15.10.2013, зареєстрований реєстраційною службою Тульчинського району Головного управління юстиції у Вінницькій області, індексний номер: 22113559 від 26.05.2014, укладений між [PERSON] та ТОВ Агрокомплекс «Зелена долина». Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що між позивачем та відповідачем 15.10.2013 укладено договір оренди земельної ділянки терміном на 10 років, який був зареєстрований 20.05.2014. Впродовж 2013-2017 позивач отримував орендну плату від товариства та жодних претензій не виникало. Представник позивача надав відповідь на відзив, у якій пояснив, що відповідач грубо порушив права та інтереси [PERSON], та незаконно користується його земельною ділянкою. Позивач договір оренди-землі не підписував та про його існування дізнався лише у жовтні 2016. Видаючи кошти за користування даною земельною ділянкою, його запевняли, що дана оплата видається згідно умов договору заключеного із його померлим батьком [PERSON] В подальшому представник відповідача подав до суду заяву, якій просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Мотивуючи тим, що позивач не надав суду жодних доказів того, що він дізнався про порушення його права лише у 2016 та таким чином пропустив строк позовної давності. Крім того згідно довіреності, виданої державним нотаріусом Сухомлин О.А., позивач уповноважила працівника ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» бути її представником з питань для яких не є обов'язковою його особиста участь та допускається представництво, і які будуть пов'язані із державною реєстрацією права оренди по договору оренди земельної ділянки, цим самим позивач підтверджує, що він знав про існування договору оренди землі. Зважаючи, що [PERSON] звернувся з позовною заявою 10.08.2018, пропустив трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Представники позивача у судовому засіданні пояснили, що підпис у договорі оренди-землі є підробленим. З приводу доручення зазначив, що [PERSON] давав його для переоформлення майна, а про існування договору дізнався лише 2016 році. Орендну плату отримував, проте йому повідомили, що він отримує за батька, який помер у 2012 році, однак у відомостях ставив підпис навпроти прізвище «[PERSON].». Просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду пояснення аналогічні з викладеним у відзиві на позовну заяву від 13.09.2018. Просив відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він довгий час працював у ТОВ Агрокомплекс «Зелена долина». У 2016 році [PERSON] звернувся до нього, щоб підїхати до директора даного товариства та забрати паї у ТОВ Агрокомплекс «Зелена долина». Так, поїхавши в смт. Томашпіль їм надавалися для огляду договори, і лише тоді їм стало відомо про існування оскаржуваного договору. Вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача та свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] від 27.11.2012, виданого Виконкомом Бортництької сільської ради Тульчинського району Вінницької області, [INFO] помер батько позивача - [PERSON] (а.с.6). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8), позивач є власником земельної ділянки, розташованої на території Бортницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області, площею 4,17 га в межах згідно з планом, яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], виданого 14.02.2003 Тульчинською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження від 04.01.2003 № 5, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власноті на землою за № 300, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.09.2013 (а.с.7). Згідно до договору оренди землі № 327/Б від 15.10.2013, позивач передав відповідачу у користування земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 4,4716 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Бортницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області, строком на 10 років (а.с. 9-10). Державну реєстрацію даного договору проведено 26.05.2014, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 22113559 (а.с. 11). У відповідності до висновку судово-почеркознавчої експертизи за № 3549/3550/18-21 від 06.07.2018, проведеної в рамках кримінального провадження № 42017021240000192 Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис в графіі «Орендодавець», перед прізвищем «[PERSON].» у договорі оренди землі № 327/Б від 15.10.2013 та підпис у графі « Від орендодавця земельну ділянку передав» в акті приймання та передачі земельних ділянок в оренду перед прізвищем «[PERSON].» виконані не самим [PERSON], а іншою особою (а.с.85-91). Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Твердження відповідача про те, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки звернувся до суду із позовною заявою лише 10.08.2018, спростовуються показами свідка, який у судовому засіданні підтвердив, що позивач дізнався про існування даного договору лише у 2016 році, а представник позивача у судовому засіданні зазначив, що коли позивач отримував орендну плату, то він думав, що дана оплата видається згідно умов договору заключеного із його померлим батьком [PERSON], а саме укладеним між останнім та ПП "Україна Нова". Крім того, доводи відповідача про те, що позивач уповноважив особу від товариства для реєстрації оскаржуваного договору, спростовується довіреністю від 24.09.2013, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON], бути його представником з питань для яких не є обов'язковою його особиста участь та допускається представництво і які будуть пов'язані із державною реєстрацією договору оренди земельної ділянки (паю), що належать йому на праві приватної власності та укладеного ним із ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина». Дана довіреність видана без права передоручення. Однак всі дії з реєстрацією даного договору виконувала [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 22113559 від 26.05.2014. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду 10.08.2018 з даною позовною заявою не пропущено строк позовної давності, оскільки [PERSON] дізнався про існування договору лише у 2016 році. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються нормами Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Згідно приписів ст. 4 Закону України «Про оренду землі», орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Статтею 6 Закону України «Про оренду землі», визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. На підставі ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. У відповідності до ч. 4 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем, який укладається в письмовій формі. У статті 203 ЦК України, передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля є бажанням, наміром особи вчинити правочин, однак для вчинення правочину потрібна не тільки воля, а ще й доведення цієї волі до відома інших осіб. Отже, волевиявлення є способом, яким внутрішня воля особи дістає свій вираз зовні. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже підпис договору є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого у письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Унаслідок вказаного, підписання правочину здійснюється кожною із сторін власноручно або власноручно уповноваженими на те стороною особами. Нормами ст. 14 Закону України «Про оренду землі», передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально Статтею 208 ЦК України, передбачено, перелік правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі. Одним з таких випадків зазначений у п. 2 ч. 1 вказаної статті правочин між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, виходячи з аналізу норм цивільного законодавства та норм спеціальних законів про оренду землі в сукупності, судом встановлено, що однією з визначальних умов дійсності договору оренди землі є волевиявлення учасника правочину. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 у справі № 6-127цс13, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судому у постанові від 11.06.2018 у справі № 151/117/17. Крім того, у іншій постанові Верховного Суду України у справі № 6-162цс13 від 19.02.2014, вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Зважаючи, що позивач заперечує підписання з відповідачем договору оренди землі № 327/Б від 15.10.2013, а висновком судово-почеркознавчої експертизи за № 3549/3550/18-21 від 06.07.2018 підтверджується даний факт, з наведеного випливає, що підписання оспорюваного договору оренди землі не відповідало волевиявленню позивача та було здійснено всупереч його бажанню, в результаті чого порушено істотні умови договору. Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки не підписання орендодавцем договору оренди землі та ненадання повноважень на його укладення й підписання іншій особі свідчить про відсутність у останнього волевиявлення на укладення оспорюваного договору, виходячи з положень, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, є таким, що підлягає визнанню недійсним, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд

Outcome: approved