Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

В лютому 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини, мотивуючи вимоги тим, що з червня 2005 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітньої сина [PERSON],[INFO]. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2013 року шлюб розірвано. На підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON]. В серпні 2016 року відповідач самовільно забрав дитину до себе, за адресою: [ADDRESS] де вони мешкають до цього часу. На неодноразові намагання позивачки повернути дитину, відповідач категорично відмовляється. Виходячи з викладеного, просить відібрати малолітнього [PERSON],[INFO] від батька [PERSON] за місцем його фактичного перебування та передати матері [PERSON] та визначити місце проживання малолітньої дитини -сина [PERSON],[INFO], разом із матір'ю [PERSON]. Позивачка та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали. Представник позивача надав клопотання про розгляд справи за його відсутністю, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи залишити без задоволення. Відповідач, [PERSON], проти позову заперечував Відповідач надав клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на його відсутність в місті Ізюмі. Представник органу опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області надали суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Суд, розглянувши подане клопотання відповідача, вважає його безпідставним та необгрунтованим, відповідач не навів жодних поважних причин неявки у судове засідання, з урахуванням чого відмовляє в задоволенні клопотання. При таких обставинах, зважаючи на строки розгляду справи, та враховуючи клопотання сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2013 року розірвано шлюб між сторонами по справі ( а.с.7). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 листопада 2016 року народився [PERSON], батьками дитини записані батько - [PERSON] та [PERSON]. (а.с.6). З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 березня 2013 року ( а.с.8). Рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради № 0689 від 25 вересня 2013 року встановлено порядок зустрічей між гр. [PERSON] та його сином [PERSON] за попередньою домовленістю з матір'ю, зі збереженням звичного для дитини режиму дня, з урахуванням його стану здоров'я. Визнчено місце зустрічей за адресою проживання батька ( а.с.9). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 1 ст. 150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Позивачка, [PERSON], за місцем проживання характеризується позитивно, має належні матеріально-побутові умови для утримання дитини. Відповідно до характеристики виданої КЖРЕП -1 [PERSON], проживала за адресою: [ADDRESS] з 2013 року по 11.01.2017 року. Скарги від сусідів на неї не поступали ( а.с.14). Згідно акту обстеження умов проживання складеного службою у справах дітей Московського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради проведено обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Житло розташоване на 4 поверсі 5 поверхового будинку, складається з 2 кімнат. Умови проживання задовільні, в наявності всі зручності водопостачання, газовідведення, каналізація, електропостачання, для виховання та розвитку дитини створені такі умови: у дитини є окрема кімната з усім необхідним для проживання, розвитку, відпочинку. Стосунки в сім'ї доброзичливі ( а.с.58). Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду від 26 квітня 2017 року зобов'язано службу у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області подати до суду висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини: [PERSON],[INFO] (а.с.50). 31 травня 2017 року до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області надійшов лист служби у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області в якому останні повідомили суду, що відповідач по справі не надає можливості виконати службі певні дії та надати до судового засідання призначено на 31 травня 2017 року висновок органу опіки та піклування ( а.с.64). Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.19 цього ж Кодексу при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 29.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016р. у справі №6-2445цс16. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або відповідно до рішення виконавчого комітету Ізюмською міської ради № 0689 від 25 вересня 2013 року, яким встановлено порядок зустрічей між гр. [PERSON] та його сином [PERSON] , або за судовим рішенням. Матеріали справи не містять таких доказів, які б свідчили про аморальну поведінку позивачки, відсутність можливості матеріально та морально забезпечити дитину, приймати участь у вихованні сина. При цьому суд виходить з того що відповідач уникає від проведення перевірки умов його проживання, нідене працює, не має власного житла. Суд вважає що при вирішенні таких категорій спору правові принципи змагальності між батьками, кожен з яких бажає займатися вихованням своєї дитини з метою її повного та всебічного розвитку, набувать критичного значення. Натомість тільки позивач надає документи, проводить обстеження умов проживання, а відповідач не бажає наводити жодних документальних підтверджень доцільності залишення дитини з батьком, не заявляє клопотань про призначення психологічної експертизи, тощо. Наведені вище правові норми та інші обставини справи свідчать про можливість позивача забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. З огляду на викладене, враховуючи, що позивачка не має протипоказань щодо проживання з сином, має можливість утримувати малолітню дитину матеріально, позитивно характеризуються за місцем проживання, суд приходить до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON],[INFO], разом із матір'ю [PERSON]. Ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої укладено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтвердженні судові витрати.

Outcome: approved