Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

В грудні 2019 року позивач ТОВ «Юридична компанія «Стратегія» звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що до нього перейшло право вимоги за Кредитним договором № 014/3767/81/23007 від 07.12.2005 року, укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ») та [PERSON] . В процесі підготовки укладання Договору про відступлення прав за Іпотечним договором, посвідченим 07.12.2005 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, Ященко П.В., за реєстровим номером № 14864, стало відомо, що обтяження майна іпотекою внесеного на підставі Іпотечного договору, було вилучено з Державного реєстру іпотек 18.10.2011 року, на підставі Рішення Святошинського районного суду м. Києва, по справі № 2-3646/Н від 27.07.2011 року, яке Святошинським районним судом м. Києва не ухвалювалось, а справа в яких стороною є [PERSON] взагалі судом не розглядалась. 28.08.2019 року позивачу стало відомо, що 21.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, але вже за кадастровим номером 3222481601:01:056:0020, площею 0,1500 г, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1708. 05.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON] прийняв у власність земельну ділянку за кадастровим номером 3222481601:01:056:0020, площею 0,1500 г, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 20.08.2011 року Приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Грицюк П.В. було вилучено обтяження № 2670933, а саме заборону на все майно [PERSON] з невідомих підстав. Позивач зазначає, що 14.06.2010 року заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14.06.2010 року по справі № 2-194/2010 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором в сумі 247 280, 62 долари США. Також звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 07.12.2005 року, укладеним між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] , зареєстрованим в реєстрі за № 14864, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ященко П.В., а саме: земельну ділянку площею 0,1500 га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером 3222481600:02:003:0015, що розташована на території [ADDRESS] , що належить [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ященко П.В. 07.12.2005 року в сумі 1 885 564, 19 грн. Позивач зазначає, що відповідно до оскаржуваного договору купівлі-продажу, земельна ділянка за кадастровим номером 3222481601:01:056:0020 площею 0,1500 га, що розташована у [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.12.2005 року № 14857 та відповідно до іпотечного договору земельна ділянка за кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 площею 0,1500 га, що розташована у [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі цього ж самого договору купівлі-продажу земельної ділянки. Таким чином, земельна ділянка за кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 та земельна ділянка за кадастровим номером 3222481601:01:056:0020 - це одна і та сама земельна ділянка. У зв`язку з тим, що обтяження було вилучене на підставі підробленого судового рішення та в подальшому відчужено позивач (з урахуванням заяви про викладення прохальної частини позову в новій редакції) просить: - Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером 3222481601:01:056:0020 (попередній кадастровий номер 3222481600:02:003:0015), площею 0,1500 г, що розташована за адресою: [ADDRESS] від 21.10.2011 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1708, укладений між [PERSON] та [PERSON] . - Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером 3222481601:01:056:0020 (попередній кадастровий номер 3222481600:02:003:0015), площею 0,1500 г, що розташована за адресою: [ADDRESS] від 05.04.2013 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 330, укладений між [PERSON] та [PERSON] . - Поновити запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 3222481601:01:056:0020 (попередній кадастровий номер 3222481600:02:003:0015), площею 0,1500 г, що розташована за адресою: [ADDRESS] . - Поновити запис про обтяження № 2670980, тип обтяження: іпотека, яким було зареєстровано заборону відчуження земельної ділянки за кадастровим номером 3222481601:01:056:0020 (попередній кадастровий номер 3222481600:02:003:0015), площею 0,1500 г, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вилучений 18.10.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. - Поновити запис про обтяження № 2670933 від 07.12.2005 року, яким було зареєстровано заборону на нерухоме майно, вилучений 20.08.2011 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. 27.02.2020 до суду від представника [PERSON] надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовними вимогами відповідач вказав, що позивачем не доведено, що земельна ділянка за кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 та земельна ділянка за кадастровим номером 3222481601:01:056:0020 - це одна і та сама земельна ділянка, договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором не укладався, а тому до позивача не перейшло право вимоги, позивач не є стороною спірних договорів, у позивача не виникло будь-яких прав за договором іпотеки. Також представник відповідача вказує, що відсутні правові підстави, визначені діючим законодавством для визнання оскаржуваних договорів недійсними, оскільки вони не суперечать жодній нормі діючого законодавства, а також моральним засадам суспільства, особи, які укладали оскаржувані договори мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення сторін відповідали їх внутрішній волі, правочини були вчинені у формі, встановленій законом, а самі правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків. Також зазначає, що позивачем був пропущений строк позовної давності, оскільки оскаржуваний договір купівлі-продажу було укладено у 2011 році, а оскаржуваний договір дарування у 2013 році, а тому позивач мав можливість дізнатися про порушення свого права ще в 2011 році, а зміна сторони у зобов`язанні шляхом укладення договору про відступлення права вимоги не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Відповідач [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні позову як з підстав необґрунтованості, так і спливу строку позовної давності. 30.10.2020 р. позивачем було подано відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи земельні ділянки за кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 та 3222481601:01:056:0020 являються тотожними, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, іпотечний договір є нерозривно пов`язаний з основним зобов`язанням, а тому у позивача виникло право вимоги на договором іпотеки, зазначив, що у період коли нотаріусом Курковською Я.Л. було вилучено обтяження, вона діяла під впливом сторонніх осіб, що підтверджується вироком Оболонського районного суду м. Києва по справі № 2605/7851/12 від 23.04.2013 р., іпотекодержатель жодного повідомлення про погашення позики або про припинення іпотечного договору не надавав, а тому [PERSON] не мав права відчужувати земельну ділянку. Щодо позовної давності зазначає, що не міг дізнатись про порушення своїх прав у 2011 році, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні будь-які відомості по земельній ділянці кадастровим номером 3222481600:02:003:0015. Саме при підготовці документів про перехід права вимоги в серпні 2019 року і було з`ясовано про скасування арешту на земельну ділянку та лише 06 грудня 2019 року після отримання відповіді зі Святошинського районного суду м. Києва про те, що рішення за № 2-3646/Н не видавалося. Також слід зазначити, що відповідно до інформації із сайту «СЕТАМ», спірна земельна ділянка була виставлена на електронні торги в січні 2019 року з кадастровим номером 3222481600:02:003:0015, про що свідчить протокол електронних торгів від 04.02.2019 р, відповідно до якого торги не відбулися через відсутність допущених учасників, жодних підстав для сумнівів щодо незаконного переходу права власності виникнути не могло. Таким чином, позивач не міг довідатись про порушення свого права. 24.02.2020 до суду надійшли пояснення від третьої особи - приватного нотаріуса Грицюк П.В., в яких третя особа зазначила, що жодних нотаріальних щодо зняття заборони відчуження та вилучення записів із відповідних реєстрів щодо земельної ділянки року з кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 не вчинялося, а обтяження було вилучено приватним нотаріусом Курковською Я.Л. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судове засідання 20.10.2021 учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та представника. Позов підтримала та просила суд задовольнити. Представник відповідача подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні. Однак у зв`язку з необхідністю дотримання строків розгляду цивільної справи, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення без участі учасників процесу. Окрім того, учасники справи мали змогу викласти будь-які заперечення чи пояснення у письмовому вигляді. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 07.12.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ») та [PERSON] укладено Кредитний договір № 014/3767/81/23007 від 07.12.2005 року. 07.12.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, Ященко П.В., за реєстровим номером № 14864. Відповідно до п. 1.1. Іпотечного договору, цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору № 014/3767/81/23007 від 07.12.2005 року. Відповідно до п. 1.1. Іпотечного договору, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: земельна ділянка площею 0,1500 га, що на плані меж земельної ділянки позначена за кадастровим номером 3222481600:02:003:0015, що розташована на території Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області у [ADDRESS] , цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, яке стане власністю іпотекодавця в майбутньому. Відповідно до п. 1.3 Іпотечного договору, право іпотекодавця на набуття ним у власність предмета іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Ященко П.В. 07.12.2005 р. та зареєстрованим в реєстрі за № 14857 і зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів 07.12.2005 року за № 1018464. Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , земельна ділянка з кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області 15 червня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 762 від 06.04.2005 року і зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010532900183. Відповідно до вищевказаного державного акту про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 вбачається наступний опис меж: від А до Б - землі надані [PERSON] ; від Б до В - землі загального користування /[ADDRESS]/; від В до Г - землі надані [PERSON] ; від Г до Д - землі надані [PERSON] ; від Д до А - землі надані [PERSON] . Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14.06.2010 року по справі № 2-194/2010 від 14.06.2010 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором в сумі 247 280, 62 долари США. Також звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 07.12.2005 року, укладеним між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] , зареєстрованим в реєстрі за № 14864, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ященко П.В., а саме: земельну ділянку площею 0,1500 га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером 3222481600:02:003:0015, що розташована на території [ADDRESS] , що належить [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ященко П.В. 07.12.2005 року в сумі 1 885 564, 19 грн.. 01.09.2010 року Подільським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист на виконання вищезазначеного рішення суду. 28.08.2019 року між АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та АТ «ОКСІ БАНК» укладено Договір відступлення права вимоги, у відповідності до якого АТ «ФАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» відступив на користь АТ «ОКСІ БАНК» права вимоги за Кредитним договором № 014/3767/81/23007 від 07.12.2005 року. 28.08.2019 року між АТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» укладено Договір відступлення права вимоги, у відповідності до якого АТ «ОКСІ БАНК» відступив на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» права вимоги за Кредитним договором № 014/3767/81/23007 від 07.12.2005 року. 28.08.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» та ТОВ «Юридична компанія «СТРАТЕГІЯ» укладено Договір відступлення права вимоги, у відповідності до якого ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» відступив на користь ТОВ «Юридична компанія «СТРАТЕГІЯ» права вимоги за Кредитним договором № 014/3767/81/23007 від 07.12.2005 року. Відповідно до п. 1 вищезазначених договорів про відступлення права вимоги, у цих договорах термін «Кредитний договір» вживається у такому значенні: кредитний договір № 014/3767/81/23007 від 07.12.2005 року (разом з додатками, а також додатковими угодами/договорами до нього), що укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] . Як вбачається з п. 3.5 кредитного договору умовою надання та забезпечення кредиту є укладення договору іпотеки на суму 1 020 100 гривень від 07.12.2005 р. Відповідно до п. 1.1. Іпотечного договору, цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з Кредитного договору № 014/3767/81/23007 від 07.12.2005 р. (а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору). Таким чином іпотечний договір є нерозривно пов`язаний з основним зобов`язанням, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, що узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року по справі № 921/107/15-г/16. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, обтяження № 2670933 та № 2670980, зареєстровані приватним нотаріусом Грицюк П.В. на підставі іпотечного договору № 14864 від 07.12.2005 р., об`єкт обтяження: земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222481600:02:003:0015, вилучені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. 20.08.2011 року на підставі Рішення Святошинського районного суду від 27.07.2011 року № 2-3646/Н. Як вбачається з відповіді Святошинського районного суду м. Києва за вих. № 01/1483/2019 від 06.12.2019 року на запит ТОВ «ЮК «Стратегія», при перевірці алфавітних покажчиків за 2005-2011 рр., а також бази даних комп`ютерної програми «Д-3» автоматизованої системи документообігу суду за 2010 - 2011 р. встановлено, що до Святошинського районного суду м. Києва не надходили та судом не розглядались справи, в яких сторонами є АППБ «Аваль» (АТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] Святошинським районним судом м. Києва не виносилося рішення від 27.07.2011 р. за № 2-3646/Н і така нумерація справ є нетиповою, оскільки останні два символи номеру справи мають позначати рік надходження справи до суду. З матеріалів справи вбачається, що 21.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером 3222481601:01:056:0020, площею 0,1500 г, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1708. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу відчужувана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ №217715, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області 19 травня 2006 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.12.2005 року № 14857, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010632900178. Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу земельної ділянки встановлений наступний опис меж: від А до Б - землі надані [PERSON] ; від Б до В - землі загального користування /[ADDRESS]/; від В до Г - землі надані [PERSON] ; від Г до Д - землі надані [PERSON] ; від Д до А - землі надані [PERSON] . Таким чином, описані межі в державному акті на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 та описані межі в договорі купівлі-продажу земельної ділянки 3222481601:01:056:0020, а також площа та місце розташування повністю ідентичні. Як вбачається з матеріалів справи, 05.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON] прийняв у власність земельну ділянку за кадастровим номером 3222481601:01:056:0020, площею 0,1500 г, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ №217715, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області 19 травня 2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди 010632900178, на якому 21.10.2011 року проставлена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О.О відмітка про перехід права власності до дарувальника. Факт переходу права власності зареєстровано в Поземельній книзі 05 грудня 2012 року за реєстровим номером № 32224816010105600203002 Документ, який є підставою для виникнення права власності - договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Лисенком О.О. 21 жовтня 2011 року за реєстровим № 1708. Відповідно до висновку судового експерта Свістунова І.С. № 976/07-2020 від 31.07.2020 р., за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3222481600:02:003:0015 та 3222481601:01:056:0020 являються тотожними. Таким чином відповідач [PERSON] без згоди іпотекодержателя здійснив відчуження предмета іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актами цивільного законодавства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним судом (оспорюваний правочин). Так, статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв`язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами. Відповідно до статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема: відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Пункт 4.1.4 Договору іпотеки від 07.12.2005 р. також встановлює, що іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язанням з боку третіх осіб (зокрема не передавати його в оренду, найм, не передавати в наступну заставу тощо), не видавати довіреності на користування та розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя. Відповідно до роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладених у п. 5 Постанови від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 1 липня 2004 року, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині 2 статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Таким чином, якщо судове рішення, на підставі якого було вилучено обтяження, не приймалось судом та взагалі не існує, то воно не породжує жодних правових наслідків. За таких умов дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі неіснуючого рішення суду. З огляду на викладене, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначене твердження узгоджується із положеннями статті 204 ЦК України, що закріплює презумпцію правомірності правочину, що означає, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відтак, неіснуюче судове рішення не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі. Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Наслідком недійсності оскаржуваних договорів є їхня юридична незначущість та неспроможність, тобто недійсність з моменту їхнього підписання та відсутність жодних правових наслідків, що в свою чергу повертає відновлює становище, що існувало до укладання оскаржуваних договорів, оскільки їх підписання не має своїм наслідком виникнення майнових прав на нерухоме майно, визначене в цих договорах. Верховний Суд в своїй Постанові від 23 січня 2018 року по справі № 203/2612/13 зазначив що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Оскільки вилучення обтяження відбулось на підставі неіснуючого судового рішення, дія іпотеки підлягає відновленню з 07.12.2005 року, тобто з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек. Суд приходить до висновку, що оскільки обтяження з земельної ділянки, що була предметом іпотеки, було вилучено на підставі неіснуючого судового рішення та в подальшому відчужено без згоди іпотекодержателя, то договір купівлі-продажу від 01.10.2011 року та договір дарування від 05.04.2013 року підлягають визнанню недійсними, а записи про обтяження поновленню. Вимога відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Звертаючись до суду з позовом ТОВ «ЮК «Стратегія» вказало, що право вимоги перейшло до позивача 28.08.2019 року після укладення з ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» договору про відступлення права вимоги, а тому при підготовці документів про відступлення прав вимоги за іпотечним договором і було виявлено порушення прав позивача. Натомість відповідач [PERSON] стверджував, що позивач мав можливість дізнатися про порушення свого права ще в 2011 році. Позовна заява подана лише у грудні 2019 року. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будь-які дані по земельній ділянці з кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 відсутні, тому твердження відповідача [PERSON] про те, що позивач міг дізнатися про порушення свого права з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відхиляються судом Про порушення своїх прав ТОВ «ЮК Стратегія» дізналось лише 06 грудня 2019 року після отримання відповіді зі Святошинського районного суду м. Києва про те, що рішення за № 2-3646/Н, на підставі якого було вилучено обтяження земельної ділянки, та яку в подальшому відчужено на підставі оскаржуваних договорів, не видавалося. Як вбачається з протоколу № 386030 проведення електронних торгів, 04.02.2019 р. торги щодо реалізації земельної ділянки ділянці з кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 не відбулися. Таким чином ні у позивача, ні у попередніх кредиторів не виникало сумніву щодо незаконного відчуження предмета іпотеки та вилучення обтяжень. До того ж інформація щодо підстав зміни кадастрового номера земельної ділянки та підстав скасування обтяжень на нерухоме майно не є у вільному доступі. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Враховуючи подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що при відчуженні земельної ділянки було порушене чинне законодавство, порушено права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved