Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Березівська сільська рада Житомирського району Житомирської області звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що житловий будинок №2, що розташований по вул.Студентській в с.Черемошне Житомирського району Житомирської області до 2015 року перебував на балансі товариства з обмеженою відповідальністю «Черемошне», а в 2015 році даний будинок прийнятий на баланс сільської ради. В 1992 році за дозволом директора хмелерадгоспу «Черемошне» родина [PERSON] в кількості 4 чоловік буди зареєстровані в будинку, про те близько 20 років не проживають в ньому, не ведуть домашнє господарство, не обслуговують житло, не сплачують комунальні платежі. З вищезазначеного вбачається, що відповідачі добровільно залишили житлове приміщення, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом так як житло є власністю територіальної громади. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив задовольнити позов з підстав зазначених в ньому. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися. У відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи через засоби масової інформації. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст.224 та ч.2 ст.158 ЦПК України. Дослідивши докази в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами регулюються ст.41 Конституцій України, ст.ст. 316, 317, 319, 386, 391 ЦК України, чинними на день їх виникнення. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані в житловому будинку №2, що розташований по вул.Студентській в с.Черемошне Житомирського району Житомирської області (а.с.4-5). Факт не проживання відповідачів в спірному будинку стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання виконавчого комітету Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 08 квітня 2016 року, який приймається як достовірний доказ (а.с.6). Кожна сторона, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У силу ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено належність доказів, а саме: які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). У п.3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз'яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, аналіз ст.16, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, враховуючи положення, передбачені ст.ст. 317, 383, 391 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право власності є непорушним. За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення, тощо. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Виходячи з наведеної правової норми, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 1378 гривень судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved