Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, третя особа: інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0495 га, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Підставою видачі державного акту був спадковий договір, укладений 22.08.2006 року між нею та [PERSON], який помер [INFO]. До моменту набуття права власності на землю [PERSON], земельна ділянка входила у склад одного будинковолодіння по [ADDRESS]. Іншим співвласником будинку та власником іншої частини цього будинковолодіння є [PERSON] На території цілого будинковолодіння крім житлового будинку знаходяться господарські будівлі і гараж. Згідно даних Дрогобицького МБТІ та ЕО під час інвентаризації двох земельних ділянок з'ясовано, що господарські будівлі, позначені літерами «В», «Д» та гараж, позначений літерою «Е» збудовано самовільно. Позивач зазначає, що на час набуття нею права власності на земельну ділянку ці будівлі вже існували. Зокрема на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві власності знаходиться самовільно побудований гараж. Позивач вважала, що спірний гараж був побудований [PERSON], однак в подальшому вияснилось, що цей гараж був збудований не [PERSON], а [PERSON] і на даний час цим гаражем користуються невідомі позивачу особи. Наявність самовільно збудованого гаражу на належній позивачу земельній ділянці порушує її права як власника землі на вільне розпорядження, користування, володіння цією земельною ділянкою. В подальшому позивач збільшила позовні вимоги, просить: поновити строк на оскарження рішення міжвідомчої комісії виконавчого комітету Трускавецької міської ради №19 від 20.04.1999 року «Про розгляд заяви п. [PERSON], прож. [ADDRESS]», пропущений з поважних причин; визнати недійсним та скасувати рішення міжвідомчої комісії виконавчого комітету Трускавецької міської ради №19 від 20.04.1999 року «Про розгляд заяви п. [PERSON] прож. [ADDRESS]»; усунути перешкоди в користуванні [PERSON] земельною ділянкою, належною їй на праві власності, загальною площею 0,0495 га, яка розташована за адресою [ADDRESS], шляхом знесення самовільно збудованого гаража, позначеного на плані земельної ділянки літерою «Е» розмірами 5,60 х 4,30; зобов'язати [PERSON] знести самовільно збудований гараж розмірами 5,60 х 4,30 по [ADDRESS] на земельній ділянці, належній на праві власності [PERSON]. Підставою збільшення позовних вимог послужило те, що представником відповідача подано до суду рішення міжвідомчої комісії виконавого комітету Трускавецької міської ради №19 від 20.04.1999 року «Про розгляд заяви п. [PERSON], прож. [ADDRESS]». Позивач вважає, що дане рішення видане не уповноваженим на те органом, не грунтується на законодавстві, чинному на час його ухвалення, а тому повинно бути визнане недійсним і скасованим. Ухвалами суду у справі залучено співвідповідача [PERSON], оскільки вона є правонаступником після смерті [PERSON] та третю особу Трускавецьку міську раду. [PERSON] звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Трускавецької міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання права власності на гараж в порядку спадкування за заповітом. [PERSON] позовні вимоги мотивує тим, що вона є спадкоємцем [PERSON], який помер 2012 року. Останній за життя склав заповіт, яким заповів [PERSON] усе своє майно, що належало йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, в тому числі квартиру [ADDRESS], гараж, що знаходиться в [ADDRESS], а також все те, що він мав право за законом. При оформленні спадщини вияснилось, що за життя спадкодавець [PERSON] не оформив свідоцтво про право власності на гараж на [ADDRESS]. 25.08.2008 року на гараж ним була виготовлена технічна документація в Дрогобицькому ДК МБТІ та ЕО на ім'я [PERSON] Але свідоцтво про право власності на гараж він не отримав, так як хворів і не встиг цього зробити до часу своєї смерті. Місце будівництва гаражу було узгоджено між сусідами, ніхто не мав ніяких претензій до будівництва гаражу. [PERSON], який надав дозвіл [PERSON] на будівництво гаражу на приватизованій ним земельній ділянці площею 0,0495 га на [ADDRESS], визначив місце розташування гаражу та площу під будівництво гаражу. Під будівництво гаражу [PERSON] виділив [PERSON] земельну ділянку площею 23,8 кв.м. [PERSON] помер [INFO], його майно, в тому числі земельну ділянку успадкувала [PERSON] [PERSON] вважає, що у зв'язку з смертю [PERSON] і при переході до [PERSON] права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, вона має право на користування цією земельною ділянкою, а тому з врахування вищезазначеного, просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на гараж розмірами (5,60 х 4,30) м., який розташований на [ADDRESS] на земельній ділянці яка належить на праві власності [PERSON], після смерті [PERSON], який помер [INFO] Ухвалою Трускавецького міського суду позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, третя особа: інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, Трускавецька міська рада та позов [PERSON] до виконавчого комітету Трускавецької міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання права власності на гараж в порядку спадкування за заповітом об'єднано в одне провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] свої позовні вимого [PERSON] підтримала, просять позов задоволити. Позов [PERSON] про визнання права власності на гараж в порядку спадкування за заповітом вважає безпідставним та в задоволенні даного по позову просить відмовити. Представник [PERSON] [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою заперечили, в задоволенні даного позову просять відмовити. Що стосується позовних вимог про визнання права власності на гараж в порядку спадкування за заповітом то позовні вимоги підтримують, просять даний позов задоволити. Представник інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області в судове засідання не з'явився та не повідомив причини своєї неявки, тому за вказаних причин суд вирішив слухати справу без їх участі. Представник виконавчого комітету Трускавецької міської ради Григоришин В.В. в судовому засіданні заперечив щодо позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення міжвідомчої комісії виконавчого комітету Трускавецької міської ради №19 від 20.04.1999 року, про визнання права власності на гараж в порядку спадкування за заповітом, в задоволенні даних позовних вимог просить відмовити, у вирішенні іншої частини позовних вимог покладається на думку суду. Будучи допитаною в ході судового засідання свідок [PERSON] по суті справи показала, що являється мамою покійного [PERSON] [PERSON] дав дозвіл [PERSON], щоб той побудував гараж на його території (земельній ділянуці). [PERSON] був паралізований. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка 0,0495 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, підтвердженням чого є державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №059260. З припису інспекції державного архітектурно-будівельного контролю України від вересня 1998 року, вбачається, що [PERSON] (братом [PERSON]) розпочато будівництво автогаражу (виконані фундаменти, ведеться кладка стін) в [ADDRESS] (на земельній ділянці, що належить [PERSON]) без відповідно розробленого і погодженого в установленому порядку проекту. Даним приписом було зобов'язано [PERSON] роботи по спорудженню авто гаражу припинити, розробити проект і погодити його в установленому законом порядку до 18.09.1998 року. Міжвідомча комісія виконавчого комітету Трускавецької міської ради Львівської області своїм рішенням №19 від 20.04.1999 року «Про розгляд заяви п. [PERSON] прож. [ADDRESS]» вирішила: дозволити виготовити проектно-кошторисну документацію на спорудження гаражу п. [PERSON] на території будинковолодіння [ADDRESS]. Дане рішення прийнято на підставі заяв [PERSON], [PERSON] від 23.03.1999 року, та документів які підтверджують належність земельної ділянки [PERSON] Про існування вищезазначеного рішення позивач дізналась лише під час розгляду даної справи в суді. Відповідно до ч.2 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (чинної на час винекнення правовідносин) до відання виконавчих органів міських рад (за винятком міст районного значення), крім повноважень, зазначених у пункті "б" частини першої цієї статті, належить також видача забудовникам архітектурно-планувальних завдань та технічних умов на проектування, будівництво, реконструкцію будинків і споруд, благоустрій територій та надання дозволу на проведення цих робіт. Відповідно до ч.1 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про основи містобудування» (чинної на час винекнення правовідносин) забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому земельним законодавством, та одержання дозволу на виконання будівельних робіт. Суд критично відноситься до рішення міжвідомчої комісії виконавчого комітету Трускавецької міської ради Львівської області про надання дозволу на виготовлення проектно-кошторисної документації на спорудження гаражу п. [PERSON] на території будинковолодіння [ADDRESS], у зв'язку з тим, що міжвідомча комісія дозволила виготовлення проектно-кошторисної документації на земельну ділянку, яка була виділена у користування [PERSON], для обслуговування житлового будинку в законному порядку. Розмір земельної ділянки не визначався для відведення та виготовлення технічної документації, тому жодних підстав для виділення земельної ділянки законом не передбачено. Дана земельна ділянка у [PERSON] не вилучалась та не передавалась у користування відповідачу за первинним позовом, а тому суд приходить до висновку, що рішення прийняте без належних на те правових підстав, та підлягає скасуванню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в подальшому на території будинковолодіння [ADDRESS], яка належала [PERSON], побудував гараж, даний факт сторонами не оспорюється та підтверджується інвентаризаційною справою. У зв'язку з цим, статтею 211 ЗК України самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону. З урахуванням положень Земельного кодексу України, зміст терміну «самовільне зайняття земельних ділянок» розкрито у Законі України «Про державний контроль за використанням та охороною земель». Відповідно до абзацу десятого статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Таким чином, в основі самовільного зайняття земельних ділянок лежить порушення установленого порядку щодо передачі (надання) земельних ділянок. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [PERSON] помер [INFO]. У відповідності до спадкового договору, укладеного 22.08.2006 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, площею 0,0495 га, кадастровий номер 4611500000:03:019:003, яка знаходиться в [ADDRESS]. Належність [PERSON] вищезазначеної земельної ділянки підтверджується також державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №463533. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [PERSON] помер [INFO]. За життя [PERSON] складено заповіт від 26.12.2007 року, відповідно до якого, [PERSON] на випадок своєї смерті здійснив розпорядження, що усе його майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, в тому числі належну йому квартиру, що знаходиться в [ADDRESS], гараж, що знаходиться в [ADDRESS], а також все те, на що він за законом буде мати право, він заповідає своїй сестрі [PERSON] У зв'язку з смертю [PERSON] та на підставі заповіту, державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] є [PERSON] Спадщина, на яку видане дане свідоцтво складається із квартири [ADDRESS]. [PERSON] за життя не вироблено правовстановлюючі документи на спірний гараж. В судовому засіданні встановлено відсутність у відповідача по первинному позову [PERSON] правовстановлюючих документів на земельну ділянку на якій розташована самочинна будівля (гараж), в тому числі й відсутні рішення відповідних органів про передачу (надання) йому цієї земельної ділянки, або будь-які правочини укладені між [PERSON] та [PERSON], щодо користування спірною земельною ділянкою. Відповідно дана земельна ділянка є самовільно зайнятою відповідачем. Вирішення даного спору ґрунтується на загальних засадах цивільного законодавства: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідачем не були вжиті заходи щодо усунення наслідків самочинного будівництва. Відповідно до п.30 Постанови Пленому Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (надалі Постанови Пленому) згідно із пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому правила статті 376 ЦК про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до об'єктів, побудованих до набрання чинності ЦК та Законом № 3038-VI. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. В п.4 Постанови Пленум роз'яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. В п.17 Постанови Пленум роз'яснив, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Якщо позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно пред'явлено до власника (користувача) земельної ділянки, який заперечує проти визнання права власності на це майно за особою, що його збудувала, власник (користувач) має право відповідно до вимог статті 123 ЦПК пред'явити зустрічний позов про знесення нерухомого майна. Позов може бути пред'явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов'язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення. Враховуючи вищезазначені вимоги закону та досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та підлягають до часткового задоволення. Частковість задоволення позовних вимог полягає в тому, щоб в резолютивній частині рішення суду, уникнути тотожності різних формулювань висновків суду по суті однакових позовних вимог, а тому суд вважає, що слід зобов'язати [PERSON] знести самовільно збудований гараж розмірами 5,60 х 4,30 по [ADDRESS] на земельній ділянці, належній на праві власності [PERSON]. Що стосується позову [PERSON] до виконавчого комітету Трускавецької міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання права власності на гараж в порядку спадкування за заповітом, то суд приходить до висновку, що з досліджених доказів вбачається відсутність законних підстав для задоволення даного позову, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved