Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

В серпні 2014 року позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником будинку [ADDRESS]. Крім неї, за вказаною адресою зареєстрована її донька [PERSON]. Після реєстрації шлюбу з [PERSON] її донька почала проживати окремо від неї разом зі своїм чоловіком. З квітня 2013 року [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Їй самій приходиться нести всі затрати по утриманню будинку, ремонтувати та доглядати його, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих у її помешканні. Вважає, що [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно їй для зняття останньої з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS] Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Належно повідомлений відповідач у судове засідання не з'явилася з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у її відсутності суду не подавала, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Згідно положень ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач по справі на підставі договору купівлі - продажу будинку, складеного і посвідченого державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори 13.11.2006 року, в реєстрі за № 3240 є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 7; 8; 9-13). Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом з'ясовано, що повністю узгоджується з матеріалами справи (а.с.14-15) в житловому будинку за адресою [ADDRESS], що належить позивачу по справі також зареєстрована її донька [PERSON] Із інформації, повідомленої позивачем в своїй позовній заяві, яка ні ким і ні чим не спростована, з квітня 2013 року її донька [PERSON], відповідач по справі за вказаною вище адресою не проживає, вона разом зі своєю сім'єю виїхала до іншого місця на постійне місце проживання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користуквання цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Факт того, що відповідач не проживає в будинку, який на праві власності належить позивачу по справі понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актом вуличного комітету від 28.08.2014 року (а.с. 16). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач з квітня 2013 року, тобто понад один рік, без поважних причин була відсутньою за місцем своєї реєстрації. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в цій частині повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved