Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

В липні 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 жовтня 2012 року між сторонами було укладено кредитний договір, згідно умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Через неналежне виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов'язань, у неї утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 273 грн 65 коп., в зв'язку з чим просили стягнути вказану заборгованість, проценти, пеню, комісію, штрафи, загальною сумою 11 218 грн 89 коп. з відповідача. Відповідач подала письмові заперечення, згідно яких просила в задоволенні позову відмовити, оскільки позивач не надав доказів того, що підписуючи заяву-анкету, вона мала на увазі саме Умови та правила надання банківських послуг від 06 березня 2010 року та тарифи, на які посилається позивач, пам'ятка клієнта їй вручена не була, доказів відкриття рахунку на її ім'я, отримання кредитної картки, повноважень працівника банку укладати договори не надано, крім того вказала, що вважала свій кредит погашеним та наявність залишку їй незрозуміла, а також послалась на наявність підстав для зменшення пені. Крім того відповідачем було подано заяву про застосування позовної давності. В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з'явились. Представником позивача було подано клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач про причини неявки суд не повідомила, заяв, клопотань не надала. За наявності умов, визначених ч. 1 ст. 224 ЦПК України, судом було ухвалено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази по справі, беручи до уваги те, що сторони в судове засідання не з'явились, не скориставшись своїми правами, зокрема щодо заявлення клопотань, витребування документів, подання доказів, виходячи з принципів диспозитивності та безсторонності суду, з наявних в матеріалах справи даних судом встановлено таке. Відповідно до наданих відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС 16 квітня 2016 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а. с. 45). Вказана обставина підтверджується також заявами відповідача (а. с. 53, 54, 55-57). 23 жовтня 2012 року між сторонами було укладено договір б/н , відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків по користуванню кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.Укладення договору відбулось шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 634 ЦК України. При цьому згідно вказаної анкети, відповідач ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами ПриватБанку, пам'яткою клієнта, що засвідчується підписом відповідача. Виходячи з того, що підписання анкети відповідач не заперечує, доказів ознайомлення і якимись іншими правилами і тарифами нею не надано, крім того з анкети вбачається, що тексти умов, правил, тарифи банку наявні в загальному доступі в мережі Інтернет, суд приймає як докази надані позивачем умови кредитування. Згідно п. 1.1.1.9 Умов і правил, банківський рахунок клієнта - це поточний рахунок, який автоматично відкривається кожному клієнту, який пройшов процедуру ідентифікації. Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов, датою укладання договору являється дата отримання кредитної картки. Крім того, факт отримання кредитної картки, користування кредитними коштами, відповідачем не заперечується, отже факт відкриття кредитного рахунку та перерахування на нього коштів доведено. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 1.1.2.5 Умов і правил, клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентам за його використання та сплачувати комісії, передбачені договором. Аналогічні положення містить п. 2.1.1.5.5 Умов і правил. Згідно п. 1.1.5.1 Умов і правил, сторони несуть відповідальність за належне виконання своїх обов'язків у відповідності до законодавства України та умовами договору. Пунктом 1.1.5.21 Умов і правил передбачено обов'язок клієнта оплатити банку штраф в розмірі 500 грн та 5 % від суми заборгованості при порушенні строків платежів по грошовому зобов'язанню. Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов і правил договір укладається на 12 місяців з моменту підписання з автоматичною пролонгацією на такий саме період. З пункту 1.1.7.3.1. Умов і правил вбачається, що строк позовної давності відносно вимог банку по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом , винагороди, неустойки - пені, штрафів, видатків банку складає 50 років. З розрахунку заборгованості за договором б/н від 23 жовтня 2012 року вбачається, що, оскільки відповідач припинила виплати по кредиту з серпня 2013 року, у неї станом на 30 квітня 2016 року утворилась заборгованість: за кредитом - 273 грн 65 коп; за відсотками - 6834 грн 82 коп, за комісією (пенею) - 3100 грн. за штрафами - 1010 грн 42 коп. Таким чином позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов'язань, яке виразилося в тому, що відповідач припинила виплати по кредиту з серпня 2013 року, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача. При цьому суд не знаходить підстав для застосування строку позовної давності, оскільки сторонами договору досягнуто згоди про збільшення позовної давності щодо заявлених вимог і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам ст. 6, ч. 1 ст. 259 ЦК України. Вказана позиція суду ґрунтується на правовому висновку, викладеному в Постанові ВСУ від 24 лютого 2016 року по справу № 6-1824цс15. Отже заперечення відповідача не спростовують докази, надані позивачем, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 610, 611, 1054 ЦК України,

Outcome: approved