Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] [INFO] , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що відповідач не виконував обов`язок сплати аліментів, покладений на нього законодавством та рішенням суду, у вихованні, розвитку та забезпеченні сина участі не приймав, тягар утримання, розвитку, виховування та забезпечення виконувала виключно позивач, своїми батьківськими обов`язками відповідач нехтує, батьківської турботи до сина не проявляє. Враховуючи вказане вище, з метою захисту прав та інтересів свого сина позивач звернулась до суду із вказаним позовом, яким просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Справа перебувала на розгляді судді Приморського районного суду м. Одеси Бойчука А.Ю. Згідно повторного авторозподілу на підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2019 року дана справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П. Представник позивача в судове засідання з`явився, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі, надав заяву в якій просив проводити розгляд справи без технічної фіксації судового процесу. Відповідач з`явився в підготовче судове засідання, подав заяву, згідно якої позовні вимоги визнав у повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Враховуючи вказане вище, суд здійснює розгляд справи зі згоди представника позивача без технічної фіксації та сторін справи, які повідомлені належним чином у встановленому законом порядку. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку щодо необхідності задоволення вказаних позовних вимог у зв`язку із наступним. Згідно із ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Конвенцією ООН про права дитини встановлено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як зазначено у свідоцтві про народження [PERSON] [INFO] виданому 19 вересня 2006 року батьком дитини зазначено [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Аналогічну інформацію наведено і у свідоцтві про народження виданому повторно від 21 квітня 2012 року, у зв`язку із зміною прізвища дитини з «[INFO]» на «[INFO]». Батьки дитини перебували у шлюбі починаючи з 21 січня 2006 року. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси по справі № 2 - 1520/09 від 23 січня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, окрім того, стягнено на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з 16 травня 2008 року до його повноліття, тобто, до [INFO] року. Відповідно до довідки № 822 від 17 червня 2018 року, виданої дільницею № 1 КП ЖКС «Порто - Франківський» [PERSON] проживає із матір`ю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] квартирі [ADDRESS] надана [PERSON] , де [PERSON] зазначена, як його донька, [PERSON] як онук. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків, як позбавлення батьківських прав. Згідно із ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на зміст норми закону (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України) позбавлення батьківських прав може застосовуватися лише тоді, коли батьки не просто не виконують свої обов`язки по вихованню дитини, а й ухиляються від їх виконання, тобто за умови доведення винної поведінки того з батьків, який свідомо нехтує здійсненням своїх обов`язків, передбачених ст.150 СК України. Небажання виконання обов`язків з виховання дитини підтверджується реалізованим наміром відповідача шляхом подачі заяви про визнання позову та добровільного позбавлення його батьківських прав. Відповідно до п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення дітей до батьків. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка не досягла 18 років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення від виконання обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток, як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних, інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм маралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд при ухваленні рішення враховує практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини (постанова КЦС ВС у справі № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року): Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток свого сина [PERSON] , не забезпечує його матеріально, участі у його вихованні не приймає, не забезпечує його необхідним навчанням, що в сукупності суд розцінює як ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, а надана відповідачем заява про визнання позову по справі, на думку суду, вказує на свідоме небажання відповідача належним чином виконувати батьківські обов`язки, піклуватись про дитину та займатись її вихованням. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить з повноти та беззаперечності доказів, достатніх для ухвалення рішення у відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Outcome: approved