Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Позивач та його представник в судове засідання не зявились, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримавши у повному обсязі. Відповідач в судове засідання також не зявилась, причини неявки суду не повідомивши. Представники третіх осіб до суду також не зявились, від представника Новокодацького відділу державної виконавчої служби м.Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Як встановлено судом, з [PERSON] позивач знаходився у шлюбі, зареєстрованому 16 березня 2013 року в Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого за №243842, серія 1-КИ, актовий запис №133. Даний шлюб був розірваний згідно рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №175/5699/14-ц. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Від шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження видане 2 серпня 2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції за №455164, серія 1-КИ, актовий запис за №903. Після розірвання шлюбу, 04 листопада 2015 року позивач уклав з відповідачем договір про участь у вихованні та утриманні дитини. Згідно з підписаним договором, сторони уклали угоду щодо визначення місця проживання дитини та способу участі батька у вихованні дитини. Сторони визначили, що місцем проживання [PERSON] є місце проживання його матері, а саме: [ADDRESS], або інше зареєстроване місце проживання матері. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом відповідач систематично порушувала свої обов'язки, позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про визнання факту порушення умов договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 04 листопада 2015 року, стягнення моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії. 01 червня 2016 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області виніс рішення по справі № 175/1144/16 (провадження № 175/477/16), яким визнав факт порушення [PERSON] умов п.п. 2, 6, 13, 15, 17, 22 договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 04 листопада 2015 року, та заборонив [PERSON] порушувати умови договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 04 листопада 2015 року, щодо режиму побачення дитини [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON] не менше ніж будь-які три доби на тиждень за місцем свого проживання, порушувати умови щодо спілкування батька з дитиною за допомогою мобільного зв'язку щодо виховання дитини з повагою до батька. Не дивлячись на укладену угоду, та винесене рішення суду, відповідач не припинила порушувати умови договору, а з 31 липня 2016 року взагалі перестала надавати позивачу дитину для побачень. Уникає телефонних розмов, не відчиняє двері, на листи та повідомлення не реагує, на звернення поліції, виконавчої служби органу опіки не реагує. Як зазначає позивач в позовній заяві відповідач своїми діями штучно створює умови для втрати зв'язків дитини з батьком, перешкоджаючи їх вільному спілкуванню, порушуючи умови договору та норми закону, умисно не виконує рішення суду. 03 січня 2017 року, позивач повідомив відповідача, про те, шо він підписав батьківську угоду і зарезервував місце для дитини у дитячому садку, проте відповідач не почала водити дитину в дошкільний заклад, ні в той який вже зарезервований, ні в будь який інший. Згідно виписки огляду дитячого невролога від 19 серпня 2016 року, виписки консультації логопеда 25 квітня 16 року, у дитини виявлено затримка мовного розвитку 1 рівня, рекомендовано лікування невролога, відвідування дитячого садку. Як вказує позивач, відповідач після спливу часу декретної відпустки не працевлаштувалася, самостійного доходу на даний час не має. Згідно ч.8, 9 ст.7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства та з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 29.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. Вирішуючи заявлений позов, суд зазначає про те, що у даній справі як мати, так і батько мають належні житлово-побутові умови для забезпечення дитини усім необхідним для її розвитку. Разом з тим, суд бере до уваги, що на даний час існує конфлікт між матір'ю та батьком. А відтак, з врахуванням наведеного, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання про те, що на даний час існують виняткові обставини для визначення місця проживання дитини з батьком, а не з матір'ю, і що таке відповідатиме інтересам дитини, сприятиме належним умовам її проживання, гармонійному розвитку та вихованню, належному матеріальному забезпеченню. У зв'язку з чим позов слід задовольнити. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві [PERSON] не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved