Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17.09.2004 р. по 28.11.2013 р. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] В даний час дитина проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS]. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров»я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток сина не надає. Більш того, відповідач взагалі не проживає в Україні, місце його перебування їй не відомо. Водночас, син часто хворіє на застудні захворювання, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку. За позовом [PERSON] просить суд надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини; дозволити їй або її офіційному представникові, без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач до суду не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, заперечень не надав. У відповідності до ст..224 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Представник третьої особи в судові засідання не з»явився, до суду подана заява про розгляд справи без їх участі, рішення по справі відносять на розсуд суду. Вивчивши обставини справи, дослідивши надані докази, приймаючи до уваги позицію позивача, суд дійшов до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 17.09.2004 р. по 28.11.2013 р., від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. З тверджень позивача, викладених в позовній заяві, які в процесі розгляду справи не спростовані, встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання свого неповнолітнього сина, не приділяє належної уваги, не надає матеріальної допомоги на його утримання. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Конвенцією Про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року передбачено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з приписами ст.ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п.п. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків може здійснюватись без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, чинне законодавство не передбачає підстави для відмови у перетині кордону дитиною, а лише встановлює особливий порядок надання дозволу на виїзд неповнолітньої особи у разі відсутності згоди одного із батьків за рішенням суду. Отже, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України, для забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку про доцільність надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. Обставин, які з урахуванням віку та стану здоров»я дитини, перешкоджали б виїзду неповнолітнього [PERSON] за кордон судом не встановлено, у зв»язку з чим суд вважає необхідним задовольнити позов у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved