Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просить, посилаючись на статті 84, 180, 181, 182, 184, 191 СК України, збільшити розмір аліментів, призначений відповідно до рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 14.07.2014 року по справі № 678/184/14-ц та стягувати з [PERSON] на її користь на утримання доньки [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення донькою повноліття, оскільки призначений розмір аліментів, а саме 700 грн., на даний час не відповідає вимогам закону щодо мінімального розміру аліментів. \~\~В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, проте подала до суду заяву в якій вимоги підторитиала і просить їх задовільнити. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав заяву в якій позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи розгляд справи проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу (вирішення питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з певною метою). У статті 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно частини третьої статті 181 СК України (в редакції, що діє з 08 липня 2017 року) за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року (далі Постанова) роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей; непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. До частини першої статті 182 СК України внесено зміни і крім перерахованих у вищезазначеній Постанові обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, з 08 липня 2017 року мають враховуватись також наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів (пункт 3-1); доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів (пункт 3-2). Згідно частини другої статті 182 СК України (в редакції, що діє з 08 липня 2017 року) розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статтей 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 23 Постанови розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не може вважатися незмінним. У ст. 192 СК України вказується на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану платника або одержувача аліментів, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Водночас, вимога про зміну розміру аліментів включає в себе також і вимогу про встановлення мінімального розміру аліментів, прямо визначеного законодавством України, тому враховуючи те, що з 08 липня 2017 року мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України), позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в порядку, передбаченому ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. \~ \~ \~ \~Відповідно до абзацу 3 пункту 24\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~ України\~від 12.06.2009,\~№ 2\~"Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~ розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. \~ \~ \~ \~ В судовому засіданні не встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб і тому, суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачем та задовольнити вимоги позивача. \~ \~ \~ \~Враховуючи, що відповідач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, оскільки є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії АА № 266416, судові витрати, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України компенсуються за рахунок держави.

Outcome: approved