Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

В квітні 2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позовній заяві позивач вказав, що є власником будинку [ADDRESS] . У даному будинку зареєстрована відповідачка [PERSON] Фактично з 27 вересня 2017 року вона за вказаною адресою не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує. У позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, що змусило його звернутися до суду. Тому [PERSON] просить усунути йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, від них надійшла заява, в якій просять справу розглядати без їхньої участі, позовні вимоги підтримують. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з`явилася, надала суду заяву про визнання позовних вимог, просила справу розглядати без її участі. Суд, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 03.04.2007 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14263331 від 17.04.2007 року. З копії будинкової книги та довідки Колиндянської сільської ради Чортківського району № 754 від 18.03.2019 року вбачається, що в [ADDRESS] зареєстрована відповідачка [PERSON] Актами про встановлення факту непроживання від 22 січня 2019 року, 25 лютого 2019 року, 12 березня 2019 року, 18 березня 2019 року встановлено, що [PERSON] в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстрована, але не проживає з 27 вересня 2017 року. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] з 27 вересня 2017 року, і на момент звернення до суду з цим позовом у будинку як член сім`ї позивача не проживає, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність повернення позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 768,40 гривень згідно квитанції АТ КБ "Приватбанк" № 0.0.1330144731.1 від 18 квітня 2019 року, що становить 384 гривні 20 копійок.

Outcome: approved