Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Право власності позивач на квартиру позивач набула на підставі договору дарування від 25.08.2018 р. та свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14.06.1999р., виданого Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради. В цій квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який не проживає в спірній квартирі з вересня 2018 р.Оскільки [PERSON] не проживає в спірній квартирі, фактичне місце проживання його невідоме , але відповідач залишився зареєстрованим в цій квартирі, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 29.11.2019 року справа прийнята до провадження, визначено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов. У встановлений законом строк відповідач відзив на позов не направив суду. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлені належним чином, надав суду клопотання про слухання справи за його відсутністю та задоволення позову в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2ст.280 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації, повідомленням через веб-сайт судової влади України, відповідно до ст. 128 ЦПК України, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Виходячи з вимог ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за такими підставами. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 25.08.2018 р. та свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14.06.1999р., виданого Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Запорізької міської ради від 13.11.2019 року місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою спірної квартири з 02.07.1990 року по теперішній час. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14. Враховуючи, що відповідач у спірній квартирі ніколи не проживає,відзив на позов відповідач суду не надав, тому, відповідно до ст. 405 ЦК України його необхідно визнати таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України" судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

Outcome: approved