Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним вище позовом, в якому просить визнати за нею право приватної власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що на підставі свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно від 25.05.1999 р., виданого Київською районною радою м. Харкова за нею зареєстровано право приватної власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що вказане свідоцтво про право приватної власності зіпсувалось, вона з метою отримання його дублікату звернулась до КП «ХМБТІ», який їй роз'яснив, що видача дублікатів свідоцтв про право власності не передбачена та рекомендовано звернутися до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] просив вирішити справу на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що на підставі розпорядження № 516 від 19.05.1999 р. [PERSON] видано свідоцтво про право власності на [ADDRESS] (а/с. 9). Технічний паспорт на вказану квартиру, виготовлений КП "ХМБТІ" 07.12.2016 р. та оформлений на ім'я позивачки (а/с. 5-6). Листом № 8791 від 11.11.2016 р. директор КП «ХМБТІ» Оберемок О.М. повідомив [PERSON], що ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав не нерухоме майно та їх обтяжень № 1127 від 25.12.2015 р. не визначено можливості видачі дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виконавчі органи Харківської міської ради не мають правових підстав видавати свідоцтва про право власності (а/с. 11-13). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також, суд враховує думку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у Постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в якій у п. 37 вказано, що з урахуванням положеньчастини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Стаття 392 ЦК не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Відтак, суд вважає, що позивач [PERSON] одноособово володіє квартирою [ADDRESS] на законних підставах, таке володіння не порушує права та інтереси третіх осіб, а тому, суд вважає за необхідне визнати за нею право власності на [ADDRESS]. На підставі, ст. ст. 328, 392 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 179, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

Outcome: approved