Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до [PERSON] та просить визнати недійсними: заповіт від 18 травня 2010 року, складений [PERSON], згідно з яким спадкоємцем належної йому квартири [ADDRESS] є відповідачка [PERSON]; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31 січня 2011 року, видане Першою одеською державною нотаріальною конторою за реєстром №7-168, згідно з яким спадкоємцем спірної квартири є [PERSON]; а також просить визнати за нею право власності на спірну квартиру, на 1/4 часток домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]; а також просить вселити її в спірну квартиру та виселити [PERSON] з даної квартири. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що [PERSON], який є її дідом, на момент своєї смерті, що настала [INFO], був власником спірної квартири, а також ? часток домоволодіння [ADDRESS]. 18 травня 2010 року [PERSON] склав нотаріально посвідчений заповіт на належну йому спірну квартиру на ім'я відповідачки [PERSON], яка проживала разом із заповідачем у спірній квартирі в якості піднаймача житла. На підставі вказаного заповіту від 18 травня 2010 року Першою одеською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво від 31 січня 2011 року про право на спадщину за заповітом (спадкова справа №243/2010), згідно з яким спадкоємцем спірної квартири є [PERSON] [PERSON] у позовній заяві зазначила, що на момент складання заповіту [PERSON] тяжко хворів, неадекватно реагував на оточуючу обстановку, не міг упізнати своїх рідних та близьких. Крім того, він страждав на хронічну недостатність кровообігу, внаслідок чого його розумові процеси сильно гальмувались й він знаходився у тяжкому психічному стані. Негативні зміни психоемоційного стану [PERSON] проявлялись у його поведінці в побуті, прийнятті серйозних рішень. Оскільки в момент складання заповіту від 18 травня 2010 року заповідач [PERSON] хоча формально й був дієздатним, але через стійкий розлад здоров'я неповною мірою усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, то позивачка вважає, що вказаний заповіт має визнаватись судом недійсним. Позивачка вважає, що внаслідок визнання недійсним заповіту від 18 травня 2010 року слід також визнати недійсним і свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31 січня 2011 року, згідно з яким спадкоємцем прав на спірну квартиру є відповідач [PERSON] [PERSON] також вважає, що оскільки [PERSON], яка є матір'ю позивачки, померла [INFO], то за правилами ч. 1 ст. 1266 ЦК України, як онука [PERSON], вона має право на спадкування тієї частки спадщини, яка належала б за законом її матері. Крім того, позивачка вказує, що після того як відповідачкою [PERSON] отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31 січня 2011 року, остання перестала впускати позивачку в спірну квартиру, замінивши замки вхідних дверей. Вважаючи такі дії відповідачки [PERSON] незаконними, позивачка звернулась до суду з вимогою про її вселення в спірну квартиру, вказуючи про те, що у спірній квартирі вона проживала в якості члена сім'ї власника починаючи з 15 травня 2007 року до теперішнього часу. На думку позивачки, наявність у відповідачки [PERSON] реєстрації за адресою спірної квартири сама по собі не може бути підставою для визнання за нею права користування спірною квартирою. У судовому засіданні представник [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, подав заяву про розгляд справи в заочному порядку та надав пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи сповіщалась належним чином за місцем реєстрації згідно вимог ст. 74 ЦПК України, заяву про розгляд справи за її відсутності не подавала та про причини неявки суд не повідомляла. У відповідності до п. 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. У відповідності до п. 116 цих Правил, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об'єктом поштового зв'язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. П. 119 Правил передбачено, що після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення вважаються такими, що не вручені, поштові перекази - не виплачені. Невручені поштові відправлення зберігаються об'єктом поштового зв'язку до закінчення шестимісячного строку з дня прийняття їх для пересилання, невиплачені поштові перекази - протягом трьох років з дня прийняття їх для пересилання. Протягом зазначеного строку відправник/адресат може звернутися до оператора поштового зв'язку щодо одержання такого поштового відправлення, коштів за таким поштовим переказом. До суду повернулось поштове повідомлення форми Ф-119 за спливом строку зберігання, що свідчить про те, що відповідачка до операторів поштового зв'язку не зверталась. Вищевикладене свідчить про недобросовісне виконання процесуальних обов'язків [PERSON], тому суд вважає, що остання про розгляд справи була сповіщена належним чином. У зв'язку з цим, суд вважає за можливе, у відповідності до ст. 224 ЦПК України, та зі згоди представника позивачки, провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення представника позивача та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є дідом позивачки, що підтверджується також рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2012 року по цивільній справі окремого провадження за заявою [PERSON], за участю зацікавленої особи - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], про встановлення факту родинних відносин. [PERSON], [INFO], яка є донькою [PERSON] та матір'ю позивачки, 04 грудня 1993 року уклала шлюб з [PERSON], у зв'язку з чим нею було змінено дошлюбне прізвище на «[PERSON]», що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 15 серпня 2012 року, виданим Другим Суворовським відділом ДРАЦС Одеського МУЮ. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть від 15 серпня 2012 року. Також судом встановлено, що [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 травня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №2459, а також на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 січня 2003 року, виданим Першою одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим в реєстрі за №7-59. Ця обставина підтверджується також витягом від 28 січня 2011 року, виданим КП «ОМБТІ та РОН», а також інформацією Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області від 04 липня 2014 року, наявними у матеріалах справи. Крім того, [PERSON], який є дідом позивачки, був також власником ? часток домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом від 11 вересня 1965 року про право на спадщину на 1/12 часток домоволодіння, виданим старшим нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Криловою Г.В., зареєстрованим в реєстрі за №4-1766; договором дарування 1/6 часток домоволодіння від 03 червня 1975 року, посвідченим нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Дородною Я.Л., зареєстрованим в реєстрі за №2-5788. Так, зі свідоцтва про право на спадщину від 11 вересня 1965 року, виданого старшим нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Криловою Г.В., зареєстрованого в реєстрі за №4-1766, вбачається, що [PERSON], який є прадідом позивачки, за життя був власником 1/12 часток домоволодіння [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на вказані 1/12 часток зазначеного домоволодіння зареєстровано Одеським міжміським БТІ 18 вересня 1965 року, як це вбачається з листа КП «БТІ» Одеської міськради від 11 липня 2014 року та роздруківки відомостей про власників вказаного об'єкта нерухомого майна (станом на 31 грудня 2012 року), наданої КП «БТІ» Одеської міської ради. У судовому засіданні також встановлено, що [PERSON], а також [PERSON], проживали у с. Велика Балка Біляївського району Одеської області. У 70-х роках вони разом постійно проживали за адресою: [ADDRESS]. На початку 90-х років вони переїхали на постійне проживання до м. Одеси та стали проживати у будинку [ADDRESS]. Разом з ними за вказаною адресою проживала [PERSON], [INFO], яка є їх дочкою та внучкою відповідно. [PERSON] помер [INFO], у зв'язку з чим після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на 1/12 часток зазначеного домоволодіння [ADDRESS]. Згідно з правилами п. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Між тим, як встановлено судом, на момент смерті [PERSON], його син - [PERSON], що є дідом позивачки, проживали разом у будинку [ADDRESS]. Крім того, [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину від 11 вересня 1965 року, виданого старшим нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Криловою Г.В., зареєстрованим в реєстрі за №4-1766, що є правовстановлюючим документом на 1/12 часток зазначеного домоволодіння. Тому, згідно з правилами п. 1 ст. 549 ЦК УРСР від 1963р. спадкоємець [PERSON], 1935 року народження, прийняв спадщину, що залишилась після смерті його батька [PERSON], 1910 року народження. Однак, за свого життя [PERSON] не встиг оформити своїх спадкових прав на 1/12 часток зазначеного домоволодіння. Отже, сумарна частка у праві спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS], на спадкування якої (за законом) після смерті свого діда [PERSON] має право позивачка, складає ? часток, виходячи з розрахунку: 1/12 + 1/6 = ? (часток). У судовому засіданні також встановлено, що 18 травня 2010 року дід позивачки [PERSON] склав заповіт на належну йому спірну квартиру [ADDRESS] на ім'я відповідачки [PERSON], яка проживала разом із заповідачем у спірній квартирі в якості піднаймача житла. Вказаний заповіт було посвідчено П'ятою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за №2-575 від 18 травня 2010 року, а відповідні відомості внесено до Спадкового реєстру. [INFO] [PERSON], який є дідом позивачки, помер у віці 74 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29 червня 2010 року серії [NUMBER]. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входило право власності на спірну квартиру (у цілому) та на ? часток домоволодіння [ADDRESS]. Першою одеською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу №243/2010 після [PERSON], який помер [INFO], а відповідні відомості внесено до Спадкового реєстру. На підставі заповіту від 18 травня 2010 року, складеного [PERSON], державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво від 31 січня 2011 року про право на спадщину за заповітом (спадкова справа №243/2010), згідно з яким спадкоємцем спірної квартири є відповідачка [PERSON] Суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки [PERSON] в частині визнання недійсними вищевказаних заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» роз'яснено, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. В п.6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що статтею 1257 ЦК України визначено підстави визнання заповіту недійсним, які не виключають застосування загальних норм §2 глави 16 ЦК України від 2003р. «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК України від 2003 року. Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною третьою ст. 203 ЦК України, а саме, що обов'язковою умовою чинності правочину є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. В п.16 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Згідно п. 18 вищевказаної постанови за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, суд вважає, що заповіт від 18.05.2010р. має визнаватись недійсним, з урахуванням наступного. В лікарському свідоцтві форми №106/о про смерть [PERSON], виданому 28 червня 2010 року відділом судово-медичної експертизи Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи, зазначено, що однією з причин смерті [PERSON] є цироз печінки, який зазвичай розвивається у людей внаслідок зловживання алкоголем. Вищевикладені обставини підтверджуються також показаннями допитаних у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] та [PERSON], які проживали у тому ж будинку, що й [PERSON], засвідчили, що за життя [PERSON] зловживав алкоголем, а вони часто бачили його у стані алкогольного сп'яніння. Свідки також зазначили, що протягом останніх кількох місяців свого життя [PERSON] тяжко хворів, загальний стан його здоров'я характеризувався вкрай незадовільно, він фактично не міг пересуватись без сторонньої допомоги. Позивачка [PERSON], яка проживала разом з дідом, зрідка виводила його на подвір'я будинку та залишала його на деякий час сидіти на лавці у дворі будинку. У травні-червні 2010 року [PERSON], якому на той час виповнилося 74 роки, неадекватно реагував на оточуючу обстановку, не упізнавав своїх рідних, близьких та сусідів. Також вказали, що відповідачка [PERSON], яка починаючи з осені 2009 року була піднаймачем житла у спірній квартирі, здійснювала значний психічний вплив на [PERSON], який через свій похилий вік та тяжку хворобу фактично був у безпорадному стані. Судом також береться до уваги, що в остаточному лікарському свідоцтві ф.№106/о про смерть [PERSON] від 28 червня 2010 року зазначено, що однією з причин його смерті є хронічна недостатність кровообігу. Крім того, суд бере до уваги ту обставину, що заповіт від 18 травня 2010 року було складено [PERSON] лише за сорок днів до моменту його смерті, що настала [INFO]. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що наявні симптоми психічного розладу, які проявлялись протягом останніх кількох місяців життя [PERSON], перешкоджали адекватному сприйняттю ним навколишньої обстановки та прийняттю серйозних рішень. В такому стані [PERSON] не міг повною мірою розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому складений ним у такому стані заповіт від 18 травня 2010 року на ім'я [PERSON] не відображав справжньої волі [PERSON] щодо встановлення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторонами згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України клопотання про призначення по справі судово-психіатричної експертизи в судовому засіданні не заявлялось, а суд, згідно чинного законодавства, позбавлений права з власної ініціативи призначати експертизу, тому вирішує дійсний спір на підставі зібраних доказів та пояснень свідків. У судовому засіданні доведено, що волевиявлення заповідача [PERSON] на призначення своєю спадкоємицею відповідачки [PERSON] не може вважатися вільним, оскільки в момент складання заповіту від 18 травня 2010 року заповідач [PERSON] хоча формально й був дієздатним, але через стійкий розлад здоров'я неповною мірою усвідомлював значення своїх дій, а тому не міг керувати ними. Таким чином, суд вважає обгрунтованою вимогу [PERSON] щодо визнання недійсним вищевказаного заповіту. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Крім того, як роз'яснено в п.27 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Так, суд вважає, що у даному разі визнання недійсним заповіту тягне за собою також визнання недійсним і свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 січня 2011 року, згідно з яким спадкоємцем прав на спірну квартиру є відповідач [PERSON] При вирішенні заявлених позивачкою вимог про визнання за нею права власності на спірну квартиру та на 1/4 часток домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.1266 ЦК України від 2003р. внуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення). Так, оскільки [PERSON], яка є матір'ю позивачки, померла [INFO], то за правилами ч. 1 ст. 1266 ЦК України, позивачка [PERSON], як онука [PERSON], має право на спадкування тієї частки спадщини, яка належала б за законом її матері, якби вона була живою на час відкриття спадщини. Згідно з правилами ч. 3 ст. 1268 ЦК України як спадкоємиця, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивачка [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого діда [PERSON] (спадкодавець), оскільки протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України вона не заявила про відмову від спадщини. Так, факт постійного проживання позивачки [PERSON] разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини підтверджено належними і допустимими доказами, а саме, довідкою про склад сім'ї та реєстрацію від 16 серпня 2012 року №563, виданою дільницею №11 КП «ЖКС «Порто-Франківський», а також витягом з паспорту громадянки України позивачки [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як роз'яснено в п.3.1 листа ВССУ від 16 травня 2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ст.67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Між тим, листом державного нотаріуса Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] від 16 червня 2014 року №1413/02-14 відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з посиланням на ту обставину, що на спадкове майно раніше уже було видано свідоцтво від 31 січня 2011 року про право на спадщину за заповітом (спадкова справа №243/2010), згідно з яким спадкоємцем спірної квартири є відповідач [PERSON], а правовстановлюючий документ, який засвідчує право власності спадкодавця на інше належне йому нерухоме майно відсутній. Суд вважає також обґрунтованими вимоги позивачки щодо її вселення та виселення відповідачки [PERSON] з спірної квартири, виходячи з наступного. 15 травня 2007 року за взаємною домовленістю з власником спірної квартири [PERSON] та з дотриманням встановленого порядку неповнолітня на той час позивачка [PERSON] вселилася в спірну квартиру в якості члена сім'ї власника. За його згодою було зареєстроване у спірній квартирі місце проживання позивачки. Як вбачається з наявних у справі довідок ф.№1 про склад сім'ї та прописку по спірній квартирі, виданих дільницею КП «ЖКС «Порто-Франківський», позивачка [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі в якості члена сім'ї власника починаючи з 15 травня 2007 року до теперішнього часу. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Між тим, при вселенні позивачки [PERSON] до спірної квартири 15 травня 2007 року нею не укладалось з власником квартири [PERSON] будь-яких угод про певний порядок користування приміщеннями спірної квартири. Таким чином, відповідно до правил ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, з моменту вселення позивачки [PERSON] до спірної квартири як член сім'ї власника житла вона набула самостійного права користування спірним жилим приміщенням. Позивачка [PERSON] до моменту смерті свого діда [PERSON], проживаючи разом з ним у спірній квартирі, як член сім'ї власника на законних підставах користувалася жилим приміщенням у спірній квартирі нарівні зі своїм дідом [PERSON] Протягом більше семи років спірна квартира була та залишається постійним місцем проживання позивачки [PERSON], яка на законних підставах користувалася спірним жилим приміщенням. За змістом ст. 156 ЖК УРСР, з припиненням права власності [PERSON] на спірну квартиру (у зв'язку з його смертю) не припиняються права члена сім'ї власника, якою до [INFO] (момент смерті власника) була його внучка [PERSON] За таких обставин, вимоги позивачки [PERSON] про вселення є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Як вбачається з наявних у справі довідок ф.№1 про склад сім'ї та прописку по спірній квартирі, виданих дільницею КП «ЖКС «Порто-Франківський», відповідачка [PERSON] проживає та зареєстрована у спірній квартирі в якості піднаймача починаючи з 25 вересня 2009 року до теперішнього часу. Ухвалою суду від 21 травня 2014 року були витребувані від Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області дані про те, на якій підставі 25 вересня 2009 року зареєстровано місце проживання [PERSON] в якості піднаймача за адресою спірної квартири. Однак, ні Приморським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області, ні Приморським РВ ГУМВС України в Одеській області не було надано суду доказів, які свідчили б про те, що у відповідачки [PERSON] раніше виникло право користування спірною квартирою. Між тим, відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Статтею 2 вказаного закону передбачено, що громадянам України, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз'яснив Верховний Суд України в абз.2 п.13 постанови Пленуму від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Аналогічні правові позиції містяться також в п.13 листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)», в п.44 листа Верховного Суду України від 01 грудня 1997 року «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році», де зазначено про те, що виходячи з положень Конституції про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови у визнанні за нею такого права. З урахуванням вищенаведених норм закону та правових позицій Верховного Суду України, наявність у відповідачки [PERSON] реєстрації за адресою спірної квартири не може бути підставою для визнання за нею права користування спірною квартирою. У зв'язку з вищевикладеним, [PERSON] слід вважати такою, що втратила право користування спірною квартирою. Таким чином, з огляду на відсутність у [PERSON] права користування спірною квартирою, позов [PERSON] в частині виселення відповідачки зі спірної квартири також підлягає задоволенню.

Outcome: approved