Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

В квітні 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом вселення. Позовні вимоги мотивують тим, що вони та відповідач є співвласниками в рівних частках квартири [ADDRESS] . Однак, склалася ситуація, внаслідок якої відповідач силоміць відібрав ключі від замків вхідних дверей і не дозволяє позивачам заходити до квартири. На неодноразові заяви до Дніпровського РУ ГУ НП у м. Києві усунути перешкоди в користуванні частинами спільної квартири, яка належить на праві приватної спільної часткової власності сторонам, зі сторони відповідача не принесли жодних результатів, відповідач продовжує вчиняти протиправні дії та перешкоджає позивачам у користування частками спільної квартири, що і стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. У встановлений судом строк відповідач відзив не подав. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження сторони в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 березня 1998 року Групою приватизації Управління справами ВРУ (розпорядження № 23 від 05 березня 1998 року) зареєстрована на праві власності за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується інформаційною довідкою № КВ-2019 № 9435 від 11 березня 2019 року, виданою КП КМР «КМБТІ». У вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). 19 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до начальника Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про неможливість користуватися своїм майном, а саме власними речами, одягом, документами, коштами, технікою, які знаходяться в його квартирі за адресою: [ADDRESS] , в якій він є зареєстрованим та являється співвласником, оскільки його батько [PERSON] відібрав ключі та змінив замки на вхідних дверях, чинить моральний тиск на нього та його родичів (а.с. 18). Аналогічну заяву [PERSON] зареєстрував в Дніпровському УП ГУ НП у м. Києві 07 березня 2019 року (а.с. 19). 19 лютого 2019 року [PERSON] звернулася до начальника Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про те, що вона являється співвласником квартири [ADDRESS] , однак, користуватися нею та майном, що розташоване в квартирі, вона не може, оскільки її колишній чоловік [PERSON] вигнав її з квартири та відібрав ключі (а.с. 21). Аналогічну заяву [PERSON] зареєструвала в Дніпровському УП ГУ НП у м. Києві 07 березня 2019 року (а.с. 22). 14 березня 2019 року та 25 березня 2019 року начальник Управління НП ГУ НП в м. Києві скерував на ім`я [PERSON] листи № К-752/125/50-2019 та № К-1042/125/50-2019 в якому повідомив про те, що проведеною перевіркою по заявах від 19 лютого 2019 року та 07 березня 2019 року встановлено, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, тому для вирішення даного питання йому слід звернутися до суду (а.с. 23, 25). Аналогічні листи за № П-753/125/50-2019 від 14 березня 2019 року та № П-1043/125/50-2019 року від 25 березня 2019 року були скеровані на ім`я [PERSON] (а.с. 24, 26). Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Згідно ст. 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про власність», ст. 150 ЖК України позивач має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю (квартирою) на свій розсуд, а відповідач зобов`язаний не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю. Таким чином, позивачі на даний час являються співвласниками спірної квартири, та мають право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 768,40 грн. кожному.

Outcome: approved