Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 23.03.2011 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб під час якого у них народилась донька [PERSON], [INFO], яка на даний момент проживає разом з нею. Вказувала на те, що спільне життя з відповідачем не склалось у зв'язку з різними поглядами на сімейні стосунки, втратою почуття кохання, на даний час вони не ведуть спільного господарства, а тому вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити її інтересам. Крім того, зазначала, що між нею та відповідачем досягнуто згоди щодо місця проживання їх спільної доньки, яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, при цьому відповідач матеріальної допомоги не надає та відмовляється укласти відповідний договір про сплату аліментів і надавати грошову допомогу на утримання доньки добровільно. Посилалась на те, що вона перебуває у відпустці по огляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, немає інших джерел доходу, а відповідач є молодою працездатною особою, має нерегулярний, мінливий дохід, інших утриманців немає, а тому спроможний сплачувати аліменти на утримання їх спільної доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. На підставі викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем; після розірвання шлюбу відновити її дошлюбне прізвище «[PERSON]»; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] року у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у ньому, а також вказала, що з відповідачем спільно не проживає на протязі останніх двох років. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заява відповідача про визнання позову підлягає прийняттю та позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Так, судом встановлено, що 23 березня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №363 (а/с 5). Під час даного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 8). Сторони не підтримують між собою подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства та проживають окремо. Згідно вимог ст.ст. 56, 105 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище «[PERSON]» після розірвання шлюбу. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відповідності до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] зареєстрована та проживає разом з позивачем за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою КЖРЕП №9 від 10.03.2016 року (а/с 9). Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що відповідач ніде офіційно не працює, є молодою працездатною особою, будь-яких доказів про наявність у нього на утриманні інших непрацездатних осіб матеріали справи не містять, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання їх спільної доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня звернення позивача до суду з даним позовом. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягнення з відповідача на користь держави. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved