Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~В лютому 2020 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. \~ \~ \~ \~В позовній заяві позивачка вказала, що є власником квартири [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстрований також її син [PERSON] , який фактично з 2001 року там не проживає, виїхав у Сполучене Королівство Великобританії. У зв`язку з реєстрацією відповідача у [PERSON] виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, вона не має можливості оформити субсидію. Тому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява, з якої вбачається, що позовні вимоги він визнає, просить справу розглядати без його участі. Суд, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.11.2012 року та Витягом про державну реєстрацію прав № 36657987 від 11.12.2012 року. В квартирі позивачки значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , який фактично там не проживає і житлом не користується з 2001 року. Актами про встановлення факту непроживання від 08.11.2018 р., 04.05.2019 р., 20.12.2019 р. встановлено, що [PERSON] по місцю прописки не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в квартирі не утримує, проживає у Сполученому Королівстві Великобританії з 2001 року. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. \~ \~ \~ \~За таких обставин, позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що [PERSON] без поважних причин не користується житлом понад один рік. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність повернення [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 840,80 гривень згідно квитанції АТ "Ощадбанк" № 175 від 13.02.2020 року, що становить 420 гривень 40 копійок. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved