Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовна заява мотивована тим, що позивач з 04 вересня 1999 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] Неповнолітніх дітей у шлюбі немає. Шлюб виявився невдалим через постій конфлікти, спровоковані дружиною. Посилаючись на те, що їх шлюб носить формальний характер, протягом тривалого часу не ведуть спільного господарства, просить шлюб розірвати, оскільки він суперечить його інтересам. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовну вимогу підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала письмову заяву до суду про визнання позову та розгляд справи у її відсутності. Враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає, що є законні підстави для ухвалення у судовому засіданні рішення про задоволення позову з огляду на таке. 04 вересня 1999 року в Рогатинському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. , про що зроблено відповідний актовий запис за №44. Підтвердженням даного факту є свідоцтво про шлюб, повторно видане 10 січня 2019 року Рогатинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. Встановлено, що неповнолітніх дітей у подружжя немає. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як одного з подружжя, на припинення шлюбу шляхом його розірвання за рішенням суду. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать їхнім інтересам, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд прийшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі ст. 113 СК України, суд залишає за відповідачем, для подальшого іменування набуте у шлюбі прізвище "Павлович" . Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом частини першої статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача половину сплаченого судового збору в розмірі 352 грн 40 коп та зобов'язати управління Державної казначейської служби України в Рогатинському районі Івано-Франківської області на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України повернути позивачу судовий збір в розмірі 352 грн 40 коп, що становить 50 % сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви, згідно квитанції №328.87.1/22571458 , виданої 17 грудня 2018 року Івано-Франківською філією «Ощадбанк» м.Рогатин.

Outcome: approved