Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулася [PERSON], посилаючись на те, 12 вересня 2002 року померла її мати [PERSON], яка мала право на земельну частку (пай) у землях КДСП імені Шевченка Василиської сільської ради. Спадщину після смерті останньої за законом прийняла вона позивачка. Звернувшись до [PERSON] районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй як спадкоємцю після смерті матері свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, що належала спадкодавиці на підставі державного акта серії, виданого 29 вересня 2004 року, отримала розяснення про неможливість видачі їй вказаного свідоцтва, оскільки спадкодавиця за життя не одержала вказаного державного акта та не була здійснена його державна реєстрація, тому на час відкриття спадщини право власності на земельну ділянку спадкодавиці не належало. [PERSON] районною державною адміністрацією 8 квітня 2003 року (після смерті [PERSON] О.) було прийняте розпорядження № 166, згідно з яким прийнято рішення видачу державних актів на право приватної власності на землю взамін сертифікатів на право на земельну частку (пай) громадянам-власникам земельних часток (паїв на території Василиської сільської ради. На підставі вказаного розпорядження 29 вересня 2004 року на імя [PERSON] було видано Державний акт серії на земельну ділянку площею 3,900 га на території Василиської сільської ради, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2575). Сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий на імя [PERSON], був зданий на зберігання до архіву відділу Держземагенства в [PERSON] районі Київської області при отриманні 29.09.2004 року державного акта на право власності на земельну ділянку КВ №006983. Позивач вважає, що [PERSON] за життя набула право на земельну частку (пай) в колективній власності на землю КДСП імені Шевченка розміром 4,5 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) і це право увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після її смерті 12 вересня 2002 року. Позивач просить суд визнати недійсним вищевказане розпорядження [PERSON] РДА, визнати недійсним та скасувати вищевказаний державний акт та визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] на вищевказану земельну частку (пай). В судове засідання позивач не прибула, до суду подала заяву в якій заявлені вимоги підтримує, справу просять слухати у її відсутність. В судове засідання представники відповідача [PERSON] РДА та третьої особи відділу Держземагенства в [PERSON] районі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте, до суду подали заяви про розгляд справи у відсутність їх представників, з зазначенням, що позовні вимоги вони визнають. Суд, розглянувши матеріали справи, письмову заяву про визнання позову [PERSON] РДА та письмову заяву третьої особи відділу Держземагенства в [PERSON] районі Київської області, якою вказаний відділ не заперечує проти задоволення позовних вимог, та дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що 12 вересня 2002 року померла мати позивачки [PERSON], яка мала право на земельну частку (пай) у землях КДСП імені Шевченка Василиської сільської ради Ставищенського району Київської області (а. с. 8, 9, 41). Спадщину після смерті останньої за законом прийняла позивачка дочка спадкодавиці, як спадкоємиця першої черги відповідно до ст. ст. 1261, 1269, 1270 ЦК України, подавши в 6-ти місячний термін до [PERSON] районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Позивачка звернулась до [PERSON] районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй як спадкоємцю після смерті матері свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, що належала спадкодавиці на підставі державного акта серії КВ №006983, виданого 29 вересня 2004 року. На вказану заяву нотаріальною конторою позивачці було надане розяснення про неможливість видачі їй вказаного свідоцтва, оскільки спадкодавиця за життя не одержала вказаного державного акта та не була здійснена його державна реєстрація, тому на час відкриття спадщини право власності на земельну ділянку спадкодавиці не належало (а. с. 13). Після смерті 12 вересня 2002 року [PERSON] [PERSON] районною державною адміністрацією 8 квітня 2003 року прийняте розпорядження № 166, згідно з яким прийнято рішення видачу державних актів на право приватної власності на землю взамін сертифікатів на право на земельну частку (пай) громадянам-власникам земельних часток (паїв)на території Василиської сільської ради (а. с. 12). На підставі вказаного розпорядження 29 вересня 2004 року було видано Державний акт серії КВ №006983 на імя [PERSON] на земельну ділянку площею 3,900 га на території Василиської сільської ради, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2575 (а. с. 44). Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0112765, виданий на імя [PERSON] на підставі рішення [PERSON] РДА від 21 жовтня 1996 року № 378, зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 0112765, був зданий на зберігання до архіву відділу Держземагенства в [PERSON] районі Київської області при отриманні 29.09.2004 року державного акта на право власності на земельну ділянку КВ №006983 (а. с. 8, 41). Згідно ч. 1 ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно пункту 17 Розділу Х „Перехідні положення Земельного Кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у в натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст. ст. 3, 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі ( на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їх земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). У відповідності до пункту 9.1.1. Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель (затвердженого Наказом Держкомзему №174 від 02.07.2003 року та зареєстрованого Мінюстом України 25.07.2003 року за №641/7962, з наступними змінами), що був чинний на момент видачі державного акта, для отримання державного акта на право власності на земельну ділянку та здійснення його державної реєстрації власник або належним чином уповноважена ним особа повинна пред'явити оператору (реєстратору) документ, що посвідчує особу (та її повноваження - у разі наявності), та надати копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера власнику органами Державної податкової адміністрації України та копію документа про сплату послуг за внесення записів до державного реєстру земель. Суд вважає, що видача та державна реєстрація вищевказаного державного акту здійснена з порушеннями ст. 25 ЦК України, згідно з якими правоздатність, тобто здатність громадянина мати цивільні (майнові та особисті немайнові) права і обов'язки, виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] як власнику права на земельну частку (пай) за її життя виділено земельну ділянку не було, а оспорюване розпорядження [PERSON] РДА від 8 квітня 2003 року та державний акт фактично були видані на імя останньої вже після її смерті, - це розпорядження в частині надання у власність [PERSON] вищевказаної земельної ділянки слід визнати незаконним та скасувати його, а державний акт слід визнати недійсним.

Outcome: approved