Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на 1/2 квартири, зазначивши, що вона 16.10.1973 року уклала шлюб з [PERSON], під час шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS], що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу. В 2000 році, в зв'язку з відсутністю роботи, позивач змушена була виїхати на роботу за кордон, а саме: в республіку Італія. Під час перебування за кордоном шлюб позивача з [PERSON] було розірвано. Після повернення в Україну позивач продовжувала проживати з [PERSON] однією сією. [INFO] після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, у тому числі і на квартиру [ADDRESS], придбану під час шлюбу з позивачем, однак в силу того, що на день смерті чоловіка їх шлюб було розірвано і позивач не є спадкоємицею після смерті [PERSON], в силу чого просить суд визнати за нею право власності на спільне майно подружжя, а саме: 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши їх обставинами викладеними в позовній заяві, при цьому позивач додатково пояснила суду, що спір за дане майно виник між нею та відповідачем [PERSON] після того, як останній приїхав з Італії, приблизно на початку 2014 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали повністю, зазначивши, що їм відомо про шлюб їхнього батька з позивачем, які проживали в спірній квартирі. Розуміють, що позивачу повинно належати половину даної квартири. Зазначили, що батьки придбали дану квартиру,будучи у шлюбі. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши, що квартира має бути розділена в рівних частках між позивачем та відповідачами по 1/4 частці кожному, оскільки така квартира була приватизована, а не придбана його батьком. Зазначив, що зареєстрований в спірному майні, але не проживає там. Пояснив суду, що спір за дане майно між ним та відповідачем виник після його повернення на територію України з Італії приблизно із січня 2014 року. Просив в позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначивши, що договір купівлі продажу має пункт в якому зазначено, що дана квартира після смерті власника успадковується на загальних підставах. Вважає, що на даний договір норми Сімейного Кодексу не поширюються. Крім того, звернулась до суду із заявою про застосування позовної давності. Просила в позові відмовити повністю. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, встановив, визначив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Відповідно свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER] від 16.10.1973 року, виданого бюро ЗАГС м. Вінниці, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 16.10.1973 року, після реєстрації шлюбу присвоєно спільне прізвище: [PERSON] та [PERSON] відповідно, актовий запис № 1698 (а. с. 5). Свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER], видане 14.11.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, зазначає, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис № 1280 від 24.11.2009 року (а.с. 6). Зміст Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00014151407 від 10.07.2014 року, виданий Відділом ДРАЦ реєстраційної служби Вінницького МУЮ Вінницької області, вказує, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 16.10.1973 року, актовий запис № 1698, з присвоєнням післяшлюбного прізвища [PERSON], при цьому даний шлюб був розірваний 24.11.2009 року, актовий запис № 1280. Згідно Договору купівлі-продажу № 397 від 17.02.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Довгалюк Л.Б., зареєстрований в реєстрі за № 3-97, вказано, що [PERSON] придбав в міській Раді народних депутатів м. Вінниці займану ним трикімнатну квартиру [ADDRESS]. (а.с. 7-8). Копія Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 24 січня 2013 року, видана Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області зазначено, що [PERSON] помер [INFO], актовий запис № 241 (а.с.9). Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS], зазначає, що власником даної квартири є [PERSON], технічні характеристики даної квартири: квартира складається з 3-х кімнат, загальна площа 54,1 кв.м., житлова площа 39,1 кв.м. (а.с. 30-31). Зміст Свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.01.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В., зареєстроване в реєстрі за № 2-249, вказує, спадкоємцями майна гр. [PERSON] є його дочка [PERSON] - в 1/3 частці, син [PERSON] - в 1/3 частці, син [PERSON] - в 1/3 частці, спадщина на яку в указаних частках видане свідоцтво, складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 70). Таким чином судом встановлено, що [PERSON], перебуваючи у шлюбі з [PERSON] з 16.10.1973 року по 24.11.2009 року, під час даного шлюбу, а саме: 17.02.1992 року, придбав квартиру [ADDRESS], при цьому після смерті [PERSON] відповідачі прийняли відповідну спадщину та оформили свої спадкові права на половину вище згаданої квартири. Позиція відповідача [PERSON] щодо приватизації вище згаданої квартири його батьком - є помилковою та не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, оскільки в судовому засіданні згідно вище зазначеного договору купівлі-продаж № 397 було встановлено, що 17.02.1992 року [PERSON] придбав у міській Раді народних депутатів м. Вінниці квартиру [ADDRESS], тобто дане майно було набуте у власність шляхом укладання відповідного правочину, а не шляхом приватизації майна. Згідно норми ч.1 ст. 22 КпШС (в редакції, чинній на час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як подружжя та придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цивільні відносини, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Норма ч.1 ст. 355 ЦК України прописує, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Зміст ч. 1 ст. 368 ЦК України зазначає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Враховуючи встановлені судом вище зазначені обставини та з огляду на вище наведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що спірне майно, а саме: трикімнатна квартира [ADDRESS], була придбана та зареєстрована на ім'я одного із подружжя в період шлюбу, тобто належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 1 ст. 68 СК України прописує, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частина 2 ст. 372 ЦК України зазначає, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.1995 року, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. З огляду на зазначене, врахувавши, що квартири [ADDRESS], була придбана [PERSON] в період шлюбу з позивачем, суд приходить до висновку, що дана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності відповідного подружжя, при цьому позивач, в розумінні вимог ст. 22 КЗпШ (в редакції чинній на момент відповідних правовідносин), є співвласником такого майна та має право на 1/2 частки зазначеної квартири, в силу чого суд вважає, що позов є обґрунтований та підлягає до задоволення, з розподіленням судових витрат згідно ст. 88 ЦПК України, врахувавши, що згідно звіту про оцінку спірного майна (а.с. 17,18), та з огляду на сплачений позивачем розмір судового збору в розмірі 3654 грн. 00 коп., виходячи із визнання за позивачем права власності на дане майно лише на 1/2 частку, що вказує на компенсацію відповідачами позивачу понесених судових витрат по сплаті судового збору в сумі 1827 грн. 00 коп. Щодо заявленої заяви представником відповідача про застосування позовної давності - то суд вважає, що в даних правовідносинах, з врахуванням норми ст. 72 СК України та з огляду на те, що спір за дане майно виник між сторонами лише в січні 2014 року, коли відповідач повернувся додому із-за кордону, що не заперечувалось та визнавалось сторонами, тобто від дня, коли один із співвласників дізнався про порушення свого права власності на дане майно, три роки не пройшло, а тому позовна давність в даному випадку застосуванню не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: approved