Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому вказує, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу 07 березня 2005 року у них народився син [PERSON]. Шлюб між нею та відповідачем було розірвано, після розлучення син проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2007 року було вирішено стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в сумі 150 гривень щомісячно, починаючи з 18 січня 2007 року до його повноліття. Відповідач сплачує аліменти в розмірі 150 грн. щомісячно, але даної суми не вистачає для того щоб забезпечити дитину самим необхідним. На даний час вона працює продавцем і отримує мінімальну заробітну плату. Вони з сином проживають у будинку її батьків. Власного житла, земельних ділянок та підсобного господарства у неї немає. Їх син підростає і його потреби збільшуються, крім того дитині потрібно розвиватись. Їх син цікавиться музикою і бажає навчатись в музичній школі, а дивлячись на різке зростання цін на їжу, одяг, шкільне приладдя та комунальні послуги, аліменти в сумі 150 грн. не відповідають навіть мінімальним потребам дитини. Її матеріальне становище дуже погіршилось. Відповідач працездатний, інших утриманців у нього немає, тому вважає, що він має можливість сплачувати аліменти на утримання їх сина в розмірі 800 гривень щомісячно, що буде становити приблизно половину прожиткового мінімуму для дитини старше шести років. Такий розмір аліментів не погіршить матеріального стану відповідача і є реальним для нього. Просить збільшити розмір аліментів, які було присуджено рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2007 року і стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 800 гривень щомісячно з часу звернення до суду з даним позовом і до досягнення ним повноліття. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити з підстав, викладених в позовній заяві, пояснила, що відповідач має мікроавтобус, займається вирощуванням і реалізацією овочів в с. Заліщики Тернопільської області, також реалізовує свою продукцію в с. Онитківці Тиврівського р-ну, особливо в кінці серпня 2016 року, але 30.08.2016 р. в судове засідання не з'явився. Відповідач жодної участі у вихованні дитини не приймає, більше 150 грн. на місяць на його утримання не дає. Іноді дитину до себе запрошують його батьки. В школу перед 1 вересням 2016 року купила спортивний костюм за 600 грн., костюм за 950 грн., туфлі за 430 грн., 2 пари кросівок по 300 грн., 2 кофти по 350 грн., на труси і майки витратила 380 грн., на шкарпетки 150 грн., на осінню куртку витратила 620 грн. Крім того витрачає на обіди в школу по 15-20 грн в день, також витрачає кошти на продукти. Відповідач в судові засідання не з'являється, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повертаються з відміткою, що адресат за даною адресою тимчасово не проживає. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених ЦПК, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців,- за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до листа Жахнівської сільської ради № 02-15/105 від 15.08.2016 р., [PERSON] зареєстрований в [INFO]. Суд, вислухавши позивача, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №\~789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» та ст. 141 СК України, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України утримання дітей до досягнення ними повноліття є обовязком обох батьків. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них. 22.03.2005 року у сторін по справі народився син [PERSON], що стверджується свідоцтвом про його народження (а.с. 5). Дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні, що стверджується довідкою виконкому Колюхівсько сільської ради № 94 від 17.03.2016 р. (а.с. 8) та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 17.03.2016 р. (а.с. 9). Рішенням Тиврівського районного суду від 14.02.2007 р. з відповідача на користь позивачки присуджено стягувати 150 грн. на утримання сина (а.с. 6). Із збільшенням віку дитини, необхідністю забезпечення її навчання в школі, відповідно зросли витрати на її утримання. Зростання цін на товари та продукти харчування через рівень інфляції курсу гривні потягло значне погіршення матеріального стану позивачки, що є загально відомим фактом, який не потребує доказування. Станом на час присудження аліментів 14.02.2007 р. прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років складав 492 грн. Станом на день звернення до суду 06.05.2016 р. [PERSON] виповнилось 11 років і прожитковий мінімум на дитину даного віку згідно ЗУ "Про державний бюджет України на 2016 рік" складає 1531 грн. Прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України від: 05.10.2000 року №2017-111 «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а відтак обоє з батьків зобов'язані спільно забезпечити отримання дитиною прожиткового мінімуму. Відповідач молодого віку, працездатний, інших утриманців не має, а тому взмозі надавати належну матеріальну допомогу в утриманні сина.

Outcome: approved