Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 вересня 2017 року надала відповідачці позику у розмірі 18 740 (вісімнадцять тисяч сімсот сорок) гривень, про що остання власноруч, написала розписку від 20.09.2017 року. Відповідачка зобов`язалася повернути вказані кошти до 01.01.2020 року. Станом на день подачі позову до суду, а саме 20.07.2021 року, відповідачка борг не повернула та на неодноразові звернення повернути кошти не реагує, чим порушує виконання свого зобов`язання та ухиляється від вирішення спору. Просить задовольнити позовні вимоги і стягнути з [PERSON] вищевказану заборгованість і судові витрати. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у ньому, просить задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позов визнала повністю, обіцяє повернути борг. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. А тому, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, та, зважаючи на визнання відповідачкою позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, з таких підстав. Судом установлено, що відповідно до розписки від 20.09.2017 року, написаної власноруч [PERSON] , остання отримала у [PERSON] кошти у розмірі 18 740 (вісімнадцять тисяч сімсот сорок) гривень, які зобов`язалася повернути до 01.01.2020 року (частинами по можливості). Станом на день подачі позову до суду, а саме 20.07.2021 року, відповідачка борг не повернула, що і підтвердила у судовому засіданні, чим порушила виконання свого зобов`язання. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Норми ст.ст. 509, 623, 625 ЦК України зазначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки, і він не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Також, ст.ст. 526, 530, 629 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Даний договір містить умови про отримання відповідачкою коштів у позивачки із зобов`язанням їх повернення, визначення строку повернення та дати отримання коштів, що підтверджується підписом [PERSON] , та незаперечується нею у судовому засіданні. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику, що додатково підтверджується розпискою наданою позичальником. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п.24 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене, а також визнання відповідачкою позову, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та те, що право позивачки порушено невиконанням відповідачкою взятих на себе зобов`язань, тому підлягає захисту, шляхом стягнення з останньої на користь позивачки боргу у розмірі 18 740 (вісімнадцять тисяч сімсот сорок) гривень 00 копійок. Оскільки позов відповідачкою визнано до початку розгляду справи по суті, тому позивачці слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок, а з відповідачки стягнути 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок на користь позивачки на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України.

Outcome: approved