Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

В провадженні Дарницького районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до Головного управління Національної поліції України в місті Києві в особі старшого слідчого слідчого управління в м. Києві Національної поліції України Мельника Яківа Володимировича, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві про звільнення квартири з-під арешту. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив їх задовольнити. Пояснив, що 27.11.2008 року СУ ГУ МВС України в м. Києві була порушена кримінальна справа відносно його сина [PERSON] за ст. 190, ч.4 КК України. В ході проведення досудового слідства слідчим СУ Мельником Я.В. був накладений арешт на квартиру [ADDRESS] в якості майна обвинуваченого. Однак дана квартира належить позивачу згідно договору дарування від 04.08.2008 року і ніякого відношення до майна сина немає. Тому просить звільнити з-під арешту спірну квартиру, яка належить [PERSON] на праві власності, накладеному постановою слідчого в особливо важливих справах СУ ГУ МВС України в м. Києві Мельником Я.В. від 11.12.2008 року по кримінальній справі №60-3006. Представник відповідачів проти задоволення позову заперечувала. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав наданих суду письмових заперечень. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились. Про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. У відповідності до 4.4, ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначає ч.1.ст.321 ЖК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Судом встановлено, 4 серпня 2008 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS], уклавши договір дарування ВКМ №599173, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовським В.М. 04.08.2008 року у реєстрі №.1470. Обдарованим [PERSON] вказана квартира була зареєстрована в КП „Київські міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на нерухоме майно" 26.11.2008, про що було записано в реєстровій книзі №469-192 за реєстровим №44888, про що йдеться у реєстраційному посвідченні №008619. Як наголошує ч.2, ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки договір дарування спірної квартири [ADDRESS] підлягав обов'язковій державній реєстрації, тому позивач [PERSON] набув на неї право власності з моменту її реєстрації, тобто з 26.11.2008 року. Як вбачається з матеріалів справи, кримінальна справа №60-3006 була порушена 27 листопада 2008 року першим заступником прокурора Шевченківського району м. Києва відносно [PERSON], [INFO], за ознаками злочину, передбаченого ст.190, ч.4 КК України. Тобто зазначена кримінальна справа було і порушена на наступний день після набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру. У відповідності до ст.125 КПК України слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов'язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий обов'язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це протокол. Як зазначено в ч.1, ст.126 КПК України забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації шина провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого н підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці клади, цінності та інше майно не знаходилось. Під час проведення досудового слідства по кримінальній справі №60-3006 слідчим в особливі, важливих справах СУ ГУМВС України в м. Києві Мельником Я.В. 11 грудня 2008 року було винесено постанову про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (а.с,9). В даній постанові слідчий Мельник Я.В. зазначив, що вона зареєстрована за [PERSON] і арешт здійснюється з метою відшкодування завданих злочином битків, забезпечення цивільних позовів та можливої конфіскації майна. Таким чином, аналізуючи докази надані сторонами по справі, суд приходить до висновку, що оскільки обвинувачений [PERSON] на момент винесення постанови від 11.12.2008 року не був неповнолітньою ([INFO]), недієздатною або обмежено дієздатною особою, а , його батько [PERSON], позивач по даній справі, не визнавався будь-яким державним органом законним представником, опікуном, піклувальником обвинуваченого [PERSON], тому позивач не повинен нести за законом матеріальної відповідальності за дії свого сина. При цьому [PERSON] набув право власності на спірну квартиру не тільки до винесення постанови про накладення арешту на майно, а й до винесення постанови про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] за ст.190. ч.4 КК України. За таких обставин суд вважає, що постанова слідчого в собливо важливих справах СУ ГУМВС України в м. Києві Мельника Я.В. від 11.12.2008 року про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] в рамках кримінальної справи №60-3006 була винесена необгрунтовано та незаконно, тому казана спірна квартира підлягає звільненню з-під арешту. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27.09.2010, яке набрало законної сили, судом за позовом [PERSON] до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві. 3-ті особи: КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на нерухоме майно". Головне управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту було звільнено з під арешту належну позивачу квартиру, накладеного постаново слідчого від 20.01.2009 в рамках кримінальної справи № 60-3006. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

Outcome: approved