Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м.Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області. Обґрунтовуючи заяву зазначив, що у м.Харцизьк Донецької області 09.11.2015 року померла його мати [PERSON]. Після смерті матері він звернувся до відділу ДРАЦС по м.Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, щодо реєстрації смерті матері, але йому було відмовлено у реєстрації у звязку з тим, що медичне свідоцтво про смерть видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Встановлення факту смерті матері, заявнику необхідно для оформлення спадщини. Просить суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], громадянки України, яка померла 09.11.2015 року в м.Харцизьк Донецької обл. В судовому засіданні заявник пояснив, що його рідна мати [PERSON], [INFO], померла 09.11.2015 року в м.Харцизьк Донецької області. Мати постійно мешкала разом з ним і його родиною. Поховали мати на кладовищі в м. Харцизьк. Заявник зазначив, що встановлення факту смерті матері йому необхідно для оформлення спадщини, просить задовольнити його заяву. На запитання суду пояснив, що крім нього інших спадкоємців не має, так як батько [PERSON] помер в 1999 році, а його рідний брат [PERSON], [INFO] помер, коли йому було 41 роки. Представник заінтересованої особи - відділу ДРАЦС по м.Артемівську Артемівського МРУЮ у Донецькій області в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлений, причину своєї неявки суду не повідомив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт смерті [PERSON], яка померла 09.11.2015 року в м.Харцизьк і суду пояснила, що померла є матірю її чоловіка [PERSON], який є заявником у справі. [PERSON] мешкала разом з ними і вони за нею доглядали. Померла остання у віці 94 років. Поховали [PERSON] на кладовищі в м.Харцизьк. Заслухавши пояснення заявника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що останній проживає та зареєстрований за адресою: [INFO], що також підтверджується копією паспорта заявника (а.с.6). В судовому засіданні встановлено, що заявник, [PERSON], є рідним сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7). Згідно довідки про причину смерті №466 від 09.11.2015 року, яка видана лікарем центральної міської лікарні м.Харцизька Донецька народна республіка, [PERSON], померла 09.11.2015 року, причина смерті хронічна серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця. З копії свідоцтва про смерть серії ДНР №009582, яке видано 12.11.2015 року Харцизьким міським відділом запису актів цивільного стану Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки вбачається, що [PERSON] [INFO], уродженка с.Морозівка Міловського району Луганської області, померла 09.11.2015 року в м.Харцизьк (а.с.9). З відмови у проведенні державної реєстрації смерті від 27.04.2016р. №1307/3.2-06-131, яка була надана начальником ДРАЦС по м.Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області про державну реєстрацію смерті [PERSON], яка померла 09.11.2015 року, було відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Вказані довідка про причину смерті та свідоцтво про смерть - видані закладами м. Харцизьк Донецької області, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику з метою оформлення спадщини. В судовому засіданні з пояснень заявника було встановлено, що він єдиний спадкоємець після смерті матері, так як батько [PERSON] помер в 1999 році, що підтверджується свдоцством про смерть останнього виданого 10.02.1999 року Зориківської сільською радою Луканської області, а брат [PERSON] [INFO] помер у віці 41 року. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості довідки про причину смерті та свідоцтву про смерть [PERSON], які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст..19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], громадянки України, яка померла 09.11.2015 року в м.Харцизьк Донецької області і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для оформлення спадщини після смерті його матері. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України та оформити спадщину після смерті матері.

Outcome: approved