Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

До суду з вказаною позовною заявою звернулося [PERSON] , в якій вона зазначає, що на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником домогосподарства за адресою: [ADDRESS] . Також позивачка зазначає, що 19 грудня 2018 року звернулася до в.о. старости Різуненківського старостинського округу Кісь В.М. з пропозицією огляду домоволодіння та земельної ділянки за вказаною вище адресою та прибувши за вказаною адресою встановили наявність домоволодіння з гсоподарськими будівлями на території земельної ділянки. Також позивачка вказує, що згідно відповіди голови Коломацької селищної ради від 14.08.2018 року №1475/02-75 земельна ділянка, що розташована в [ADDRESS] , площею, 2,0 га з кадастровим номером 63232260610:00:000:0004 на даний час перебуває у власності іншої особи. У подальшому позивачкою було встановлено, що вказана земельна ділянка перебуває у власності [PERSON] на підставі відповідних рішень Різуненківської сільської ради від 20 липня 2016 року та 16 листопада 2016 року, в зв`язку з чим вона вважає, що Різунківська сільська рада Коломацького району Харківської області винесла оскаржувані рішення незаконно, так як у неї право на земельну ділянку виникло раніше ніж у відповідача [PERSON] , а тому просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Різуненківської сільської ради Коломацького району Харківської області ХІІ сесії VІІ скликання від 20 липня 2016 року №97 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] »; 2) визнати протиправним та скасувати рішення Різуненківської сільської ради Коломацького району Харківської області V сесії ХV скликання від 16 листопада 2016 року №148 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства [PERSON] »; 3) скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1128687563232 на ім`я [PERSON] земельної ділянки: - площею 2,00 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6323280610:00:999:0004. Відповідачі Коломацька селищна рада та [PERSON] не погоджуючись з позовом надали суду відзиви, в якому посилались на безпідставність позову [PERSON] та просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (т. 1 а.с. 101-110, 117-119). Позивач в свою чергу надала відповідь на відзив Коломацької селищної ради в якому просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Третя особа Головне управління Держгеокадастру у Харківській області надало суду пояснення, в яких зазначило, що доводи [PERSON] викладені в позовній заяві не доведені та просило суд розглянути справу за відсутності представника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (т. 1 а.с. 186-190). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник Коломацької селищної ради Коломацького району Харківської області у судове засідання не з`явився, проте голова Коломацької селищної ради надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Коломацької селищної ради. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник Коломацької РДА Харківської області в судовому засіданні зазначив, що комісія Різуненківської сільської ради Коломацького району Харківської області повинна була діяти більш ретельно при наданні оспорюваної земельної ділянки [PERSON] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які в 2016 році працювали у Різуненківської сільській раді Коломацького району Харківської області пояснили, що в 2016 році [PERSON] звернувся до Різуненківської сільської ради Коломацького району Харківської області із заявою про надання йому, як учаснику АТО земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства, за результами розгяду, якої йому було надано у власність оскражувану земельну ділянку. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги позову підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в реєстрі за №651 після смерті [PERSON] є власником жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 8). Як вбачається з довідки Різуненківського старостинського округу Коломацької селищної ради [PERSON] на день смерті була головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] та мала у своєму користуванні земельну ділянку загальною площею, 0,99 га (т.1 а.с. 10) 20 липня 2016 року рішенням Різуненківської сільської ради Коломацького району Харківської області №17 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,0 га зі земель житлової та громадської забудови, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . (т. 1 а.с. 20). 16 листопада 2016 року рішенням Різуненківської сільської ради Коломацького району Харківської області №148 затверджено технічну документазію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] , площею 2,00 га, яка розташована за адресорю с. Прядківка вулк. Степна Коломацького району Харківської області. Також вказаним рішенням [PERSON] було надано земельну ділянку з кадастровим номером 6323280610:00:000:0004 у власність (т. 1 а.с. 19) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.02.2019 року за [PERSON] зареєстровано земельну ділянку площею 2,00 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6323280610:00:000:0004 (т. 1 а.с. 21). Повне накладення належної [PERSON] земельної ділянки на земельну ділянку, яка належала [PERSON] підтверджується повідомленням висновком директору ТОВ «АРМАДАБУДПРОЕКТ», згідно якого вбачається, що після обробітку результатів геодезичної зйомки території за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,99 га розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером кадастровий номер 6323280610:00:000:0004, яка перебуває у приватній власності фізичної особи (т. 2 а.с. 63-64). Відповідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Поряд з цим, ч. 2\~ст. 373 ЦК України\~передбачає, що право власності па землю гарантується\~Конституцією України, а право власності на земельну ділянку набу ваєгься і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. ст.\~125,\~126 Земельного кодексу України\~право власності на земельну діляні також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно\~ст. 1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. З ст. З\~ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. [PERSON] у 1996 році після смерті [PERSON] набула в законний спосіб права власності на жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . З огляду на п. 4 ч. 6\~ст. 24 Закону № 3613-VI\~підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. В розумінні вказаної норми, законодавець закріпив певні обмеження щодо проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки, в даному випадку за [PERSON] та передбачив саме відмову від вчинення такої дії. Зокрема орган місцевого самоврядування, Різуненківська сільська рада переступила через вказані обмеження, не пересвідчився у відсутності наявних перешкод, відступив від своїх повноважень, допустив порушення\~ЗУ «Про Державний земельний кадастр» № 3613-VI,\~ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР\~виносячи оскаржувані рішення від 20.07.2016 року та від 16.11.2016 року. Відповідно п. 2 ч. 2\~Прикінцевих та перехідних положень закону № 3613-VI, земельні ділянки, право власності на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими, незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Відповідно п. 9 вищезазначених перехідних Положень, до 1 січня 2013 року, державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю та постійного користування землею. Згідно п. 10 Положень, документи, якими було посвідчено право власності земельною ділянкою, які видані до набрання чинності\~ЗУ «Про державний земельний кадастр» № 3613-VI\~є дійсними. Таким чином суд дійшов висновку, Різуненківська сільська рада Коломацького району Харківської області винесла оскаржувані рішення незаконно. Згідно\~ст. 268 ЦК України\~передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно\~ст. 131 ЦК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі інших цивільно-правових угод. Згідно\~ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Згідно ч. 2\~ст. 90 ЗК, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом. Згідно\~ст. 5 ЗК України, одними з принципів земельного законодавства є принцип невтручання держави в здійснення громадянами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом та принцип забезпечення гарантій прав на землю. Відповідно до\~ст.14 Конституції України\~право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно\~ст.78 ЗК України\~встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1\~ст.81 ЗК України\~набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно ч.2\~ст.373 ЦК України\~право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до п. "г" ч.1\~ст.81 ЗК України\~громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно ч.2\~ст.328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правомірність набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права. Крім того, позивач є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки набув право власності на підставі чинного і ніким не оспореного свідоцтва про право на спадщину. Згідно ч.1\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Стаття 153 ЗК України\~визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Позивач [PERSON] набула в законний спосіб права власності на житловий будинок із надвірними будівлями, який знаходиться на території [ADDRESS] у відповідності до законодавства. Згідно ч.1\~ст.4 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи те, що при вирішенні спору встановлено що на момент винесення оскаржуваного рішення на земельній ділянці, знаходився житловий будинок, який перебував на праві власності у позивача [PERSON] , а тому є достатні підстави для застосування повноважень суду щодо втручання у право власності позивача в межах судового захисту порушених права позивача. Під час судового розгляду доведено порушення прав та законних інтересів позивача, які підлягають судовому захисту у обраний позовом спосіб відновлення порушених прав. Поряд із тим, слід прийняти до уваги, що в межах судового захисту законних прав [PERSON] і вирішуючи спір на засадах диспозитивності цивільного судочинства суд вважає належним способом захисту визнання судом неправомірними рішеннь Різуненківської сільської ради Коломацького району Харківської області від 20 липня 2016 року за № 97 та від 16 листопада 2016 року за №148 та скасування їх державної реєстрації, оскільки такі вимоги ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам спору. Разом з тим, слід зазначити, що пунктом 34\~статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~встановлена виключна компетенція сільської ради вирішення питань відповідно до закону регулювання земельних відносин. Пунктом 2\~Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр»\~передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок. Таким чином, для набуття статусу землекористувача за\~ЗК України\~в редакції 1990 р., обов`язковими передумовами були: встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) землевпорядними організаціями; та одержання документа, що посвідчує право власності чи право користування землею. Частина 5\~статті 116 ЗК України 2001 року\~(в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) передбачала, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом Правомірність набуття [PERSON] права власності на домоволодіння, що знаходилось на оскаржуваній земельній ділянці підтверджено належними правовстановлюючими документами. Згідно ч.1\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Стаття 153 ЗК України\~визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч.1\~ст. 9 Конституції України\~чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. [PERSON] набула право власності на житловий будинок без порушень чинного законодавства, також сплачувала земельний податок за землю під вказаним будинокм, про що свідчать відповідні квитанції (т.1 а.с. 136), а тому незадоволення позову може викликати непропорційне втручання у право позивачки на мирне володіння своїм майном та унеможливить ефективне використання нею права власності. Відповідачі, на думку суду, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель природних ознак спірних земельних ділянок, в силу існуючого в законодавстві обов`язку встановити належність земельної ділянки певній особі або віднесення земель до певної форми власності (державна, комунальна, приватна) перед прийняттям рішень органом місцевого самоврядуванняки знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що спірні земельні ділянки перебувають у власності іншої фізичної особи. За таких\~обставин,\~незадоволення позову\~на думку\~суду,\~буде мати\~ознаки непропорційного\~втручання держави\~у право\~власності [PERSON] ,\~а позбавлення\~ [PERSON] \~права власності\~на земельну\~ділянку з\~кадастровим номером\~6323280610:00:000:0004\~ в судовому порядку не буде свідчити про непропорційність втручання держави у його право власності, оскільки це право він набув із порушеннями чинного законодавства. Згідно ч.2\~ст.158 Земельного Кодексу України\~виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Статтею 16 ЦК України\~зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ч.1\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,\~\~поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим\~\~Кодексом випадках. Згідно ч. 1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову грунтуються на законі та підтверджені матеріалами справи, при цьому суд зазначає, що позивачка під час розгляду справи довела виникнення у неї права на спірну земельну ділянки раніше відповідача [PERSON] , а тому позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідачів на користь позивача слід стягнути витрати щодо сплати судового збору.\~ Згідно\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представництво у суді адвокат Танько О.П. здійснював на підставі договору про надання правової допомоги від 19 квітня 2020 року. На підтвердження понесених позивачами витрат на правову допомогу представником надано акт виконаних послуг від 19 квітня 2020 року з якого вбачається, що вартість робіт за договором про надання правовової допомоги від 19 квітня 2020 року із позивачкою складає 7000, 00 гривень. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому\~законом\~порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду були надані поперідній розрахунок понесених судових витрат та орієнтованих витрат Клієнта за Договором про надання правової допомоги від 19 квітня 2020 року, акт виконаних робіт від 19 квітня 2020 року з якого вбачається, що загальна вартість послуг складає 7000 грн (т. 1 а.с. 56, 58-59, 61). Разом з тим позивачкою не надано жодного доказу, що вказана сума дійсно була сплачена нею її представнику. Враховуючи недоведеність належними і допустимими доказами понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду вказаної справи судом, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити. На\~ підставі\~ викладеного\~ та\~

Outcome: approved