Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] із позовом до Одеської міської ради, третя особа - [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю та просить суд визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 61,7 кв.м., житловою площею 44,8 кв.м. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 1980 року вона разом з членами своєї сім`ї, до складу якої входили чоловік [PERSON] , мати [PERSON] і донька від попереднього шлюбу [PERSON] , проживали у чотирьох кімнатній квартирі [ADDRESS] , загальною площею 61,7 кв.м., житловою площею 44,8 кв.м. Після приватизації зазначена квартира в рівних частках, по ј частині, стала належати на праві власності всім членам сім`ї. З часом вона [PERSON] шлюб з чоловіком [PERSON] юридично розірвала, проте, фактично продовжувала проживати з ним однією сім`єю до дня смерті та поховала його. Після смерті її матері, яка настала у 2002 році, відкрилася спадщина за заповітом у вигляді ј частини зазначеної квартири, яку позивач, яка була спадкоємцем за заповітом, фактично прийняла, а у 2018 році отримала на неї правовстановлюючий документ. Після смерті чоловіка, яка настала у 2003 році, відкрилася спадщина за законом також у вигляді ј частини зазначеної квартири, яку не прийняв ніхто, оскільки спадкоємців за законом після померлого фактичного чоловіка не було, а заповіту померлий не залишав, при цьому позивач добросовісно заволоділа цим майном та вже майже 15 років відкрито, безперервно ним володіє, несе обов`язки щодо його утримання. У лютому 2019 року вона звернулася до Одеської міської ради із заявою щодо видачі їй відповідного правовстановлюючого документу на підтвердження права власності на ј частину зазначеної квартири, яке, на погляд позивача виникло у неї в результаті відкритого, безперервного та добросовісного володіння майном, на що отримала відповідь, якою рекомендовано звернутися до суду. Відповідні обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом. Представник позивача в призначене судове засідання не з`явилася, проте надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в призначене судове засідання не з`явився, повідомлявся заздалегідь належним чином, причини неявки суду не повідомляв, проте надав до суду письмовий відзив щодо позовних вимог, проти задоволення яких заперечував, посилаючись на те, що позовні вимоги необґрунтовані та такі що не підлягають задоволенню. Згідно з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, позивач 23.11.2018 року набула право власності на ј частину квартири, яка належала її матері - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.11.2018 року (серія та номер: 485). Однак, право власності на ј частини квартири, на яку позивач набула право власності на підставі приватизації ще в 1996 році не зареєстровано ні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що почав діяти з 01.01.2013 року, ані в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що діяв до 01.01.2013 року. Крім цього, з інформації з Державного реєстру речових: прав на нерухоме майно та їх обтяжень також вбачається, що після смерті [PERSON] , право власності на належну йому ј частину чотирьох кімнатної квартири, що знаходиться за вищезазначеною адресою також ні за ким не зареєстровано. Таким чином, позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності за набувальною давністю на ј частину квартири, яка належала померлому [PERSON] до його смерті. З урахуванням вищенаведеного, Одеська міська рада вважає доводи, викладені в позовній заяві безпідставними, необґрунтованими, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки представником позивача не наведені належні та допустимі докази добросовісності володіння позивачем ј частиною квартири, яка належала померлому [PERSON] , які б відповідали суті та змісту умов набуття права власності за набувальною давністю. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, проте надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, вислухавши позивача, його представника та за наявності відзиву щодо позову від представника відповідача, дослідивши письмові докази та допитавши свідків, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову виходячи з наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 20 жовтня 1979 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Малиновської районної ради народних депутатів в м. Одесі 03.09.1994 року, запис № 705. 09 липня 1980 року [PERSON] зареєструвала своє місце проживання в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацію, виданою КП «ЖКС «Хмельницький» 01.10.2018 року. 04 жовтня 1996 року було приватизовано вищевказану квартиру на сім`ю з 4-х осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] , виданим 04.10.1996 року на підставі розпорядження органу приватизації № 80904 від 04.10.1996 року. 04 листопада 1996 року вищевказана квартира була зареєстрована в КП «ОМБТІ та РОН» на праві спільної часткової власності в рівних частках за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по ј частині за кожним, що підтверджується відповідним штампом про реєстрацію на звороті свідоцтва про право власності на житло. 26 вересня 1997 року [PERSON] склала заповіт на користь позивача, згідно з яким вона заповідала належну їй частину вищевказаної квартири своїй дочці, що підтверджується заповітом, посвідченим державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори Димерлій О.М., реєстр. № 3-1629. 26 серпня 1998 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданим 26.08.1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівської райадміністрації виконкому Одеської міськради. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси серії [NUMBER] від 19.03.2002 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси серії [NUMBER] від 30.04.2003 року. Відповідно до листа Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі від 29.05.2019р. № 2501/01-16, повідомлено, що спадкова справа до майна [PERSON] , який помер [INFO] не заводилася. Довідкою (випискою з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрації) від 01.10.2018р. виданою КП «ЖКС «Хмельницький»» вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , як відповідальна особа, з [INFO] , та [PERSON] , донька, з [INFO] . (а.с. 13) 23 листопада 2018 року [PERSON] набула право власності на ј частину квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами які мають значення для справи, і, які повинен довести позивач (ч.1 ст.81 ЦПК України) є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Частиною 3 ст.397 ЦК України передбачено, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п. 14 Постанови). В судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] відкрито, безперервно володіла нерухомим майном, а саме квартирою [ADDRESS] , ј частка якого зареєстрована за [PERSON] , який помер [INFO] , крім того нею систематично сплачувались комунальні послуги, про що свідчить велика кількість квитанцій, копії яких є в матеріалах справи. За вищевказаний період будь-які вимоги щодо даного майна від будь-яких осіб не надходили. Відповідно до частини другої ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З наведеного суд приходить до висновку, що позивач відкрито, безперервно володіє вищевказаним нерухомим майном, а тому набула право власності за набувальною давністю на ј частку квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст. 136 ЦПК, якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. У зв`язку із тим, що при подачі позовної заяви було заявлено про відстрочення сплати судового збору та судовий збір позивачем сплачений не був, при винесенні рішення підлягає стягненню з позивача судовий збір у розмірі 4650 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved