Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, де просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на підставі договору дарування на праві приватної власності належить однокімнатна квартира розташована за адресою [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстрований також [PERSON] Після укладення договору, він вивіз належні йому речі, звільнивши квартиру і зобов'язався знятися з реєстраційного обліку з зазначеної квартири, однак до цього часу залишається зареєстрованим в даній квартирі. Будь - яких родинних зв'язків з відповідачем не має. Неодноразові звернення до відповідача з проханням знятися з реєстрації результатів не дали. Реєстрація відповідача не дає змогу оформити субсидію, а також вільно розпоряджатися квартирою. [PERSON] будучи належним чином повідомленою про час і місце проведення судового засідання, в судовому засіданні участі не приймала, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в порядку ст. 74, 75 ЦПК України, свого заперечення на позов не надав, що дає суду підстави вважати, що відповідач не заперечує проти задоволення даного позову. Представник Жовтоводського міського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, що є третьою особою, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Т.в.о завідувачем Жовтоводського МС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області надано суду письмове клопотання, щодо розгляду справи за відсутності уповноваженої особи Жовтоводського МС ГУ ДМС України. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню за таких підстав. Судовим розглядом справи встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного із [PERSON] і посвідченого приватним нотаріусом Жовтоводського міського нотаріального округу Дудник Т.В., на праві приватної власності належить однокімнатна квартира, що розташована за адресою [ADDRESS].(а.с.4,5) Зареєстрованим як проживаючий за вказаною адресою також є відповідач, який після укладення договору дарування у 2004 році зобов'язався знятися з реєстраційного обліку з зазначеної квартири, однак до цього часу залишається зареєстрованим. Звернення позивача до відповідача з проханням в добровільному порядку знятися з реєстрації результатів не дали. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім'ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У сенсі ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад один рік. Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні квартирою та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. Враховуючи вищевикладене, те що позивач наполягає на задоволені позову, а відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, те що позивач, є власником квартири [ADDRESS], а відповідач будучи зареєстрованим у вказаній квартирі, втратив таке право, внаслідок не проживання у квартирі без поважних на це причин понад 9 років, тобто більше одного року, суд вважає за доцільне визнати останнього таким, що втратив право користування належним позивачу жилим приміщенням. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Згідно ст. 88 ЦПК України, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати

Outcome: approved