Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 квітня 2010 року по цивільній справі № 2-3618/2010р. було задоволено її позовні вимоги до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 167\~888 (сто шістдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят вісім) грн. 15 коп. заборгованість за договором позики, судовий збір в розмірі 51 (пятдесят одна) грн. 00 коп. та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 (сто двадцять) грн. 00коп. Зазначене рішення суду рішення суду вступило в законну силу (набрало чинності) 19.04.2010 року. 26.07.2010 року Позивачем був отриманий виконавчий лист по цивільній справі № 2-3618/2010р. та 04.08.2010 року за її заявою був поданий до Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції. 13.08.2010 року державним виконавцем Лелех І.Ю. відділу державної виконавчої було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 20812334 від 13.08.2010 року, та надано Боржнику [PERSON] строк на добровільне виконання виконавчого листа до 20.08.2010 року. Згідно письмової Відповіді № 11830 від 21 жовтня 2015 року Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції: «27.07.2012 року на депозитний рахунок ДВС РМУЮ надійшли грошові кошти в сумі 5000 грн. від [PERSON] 30.07.2012 року розпорядженням державного виконавця на підставі ст.43 Закону України «Про виконавче провадження» було перераховано кошти в сумі 500 грн. виконавчий збір, 41,19 грн. витрати на проведення виконавчих дій, 4458,81 грн. борг на користь [PERSON]. Станом на 21.10.2015 року заборгованість по зазначеному вище виконавчому листу становить 163\~600,34 грн.». З дня набрання Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 квітня 2010 року законної сили, та після винесення державним виконавцем Постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.08.2010 року і до теперішнього часу, Боржником [PERSON] лише одноразово 27.07.2012 року було сплачено суму в розмірі 4458,81грн. В решті рішення суду станом на сьогоднішній день не виконано. Наявність судового рішення, яким задоволено позовні вимоги [PERSON]О, та які впродовж тривалого часу Боржником не виконані, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, та застосування спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання передбаченого ч.2 ст.625 ЦК. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача по справі [PERSON] на її користь грошові кошти в розмірі 180\~255грн. 29коп. із яких: 152\~999 грн. 03коп. сума інфляційних збитків за період з 19.04.2010р. по 06.11.2015р.; 27\~256грн. 26коп. 3% річних від простроченої суми за період з 19.04.2010р. по 06.11.2015р. Судові витрати покласти на Відповідача по справі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити повністю, надав пояснення та обґрунтування аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач по справі [PERSON], в судове засідання повторно не зявилась, хоча завчасно належним чином була повідомлена про день та час розгляду даної цивільної справи. Причину своєї неявки суду не повідомила, жодних заяв чи клопотань до суду не подала. З огляду на зазначене суд, зясувавши думку представника позивача стосовно можливості розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення заочного рішення, вирішив за можливе провести розгляд справи без участі відповідача на підставі наявних доказів із ухваленням заочного рішення на підставі ст.ст. 224-228 ЦПК України. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1\~ст.9 Конституції України,\~чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України є частиною національного законодавства України, відповідно до яких в тому числі, як встановлено\~ст.8 ЦПК України\~суд вирішує справи. Враховуючи вказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року\~Конвенції про захист права людини і основоположних свобод\~1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття\~Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~([PERSON], 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. В своїх рішеннях Європейський суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: п.45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (заява №21037/05) від 17.06.2011р.; п.53 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «[PERSON] проти України» (заява №38683/06) від 15.10.2010р.; п.75 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Огороднік проти України» (заява №29644/10) від 05.05.2015р.; п.52 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Єрохіна проти України» (заява №12167/04) від 15.02.2013 року. Відповідно до ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.10, ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України\~- сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлений цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України\~встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст.57 ЦПК України,\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб. Їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено на підставі досліджених доказів, що Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 квітня 2010 року по цивільній справі № 2-3618/2010р. було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 167\~888 (сто шістдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят вісім) грн. 15 коп. заборгованість за договором позики, судовий збір в розмірі 51 (пятдесят одна) грн. 00 коп. та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 (сто двадцять) грн. 00коп. Зазначене рішення суду вступило в законну силу 19.04.2010 року. 26.07.2010 року Позивачем був отриманий виконавчий лист по цивільній справі № 2-3618/2010р. та 04.08.2010 року за її заявою був поданий до Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції. 13.08.2010 року державним виконавцем Лелех І.Ю. відділу державної виконавчої було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 20812334 від 13.08.2010 року, та надано Боржнику [PERSON] строк на добровільне виконання виконавчого листа до 20.08.2010 року. Згідно наданої суду письмової Відповіді № 11830 від 21 жовтня 2015 року Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції за підписом В.о. начальника відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області [PERSON]: «27.07.2012 року на депозитний рахунок ДВС РМУЮ надійшли грошові кошти в сумі 5000 грн. від [PERSON] 30.07.2012 року розпорядженням державного виконавця на підставі ст.43 Закону України «Про виконавче провадження» було перераховано кошти в сумі 500 грн. виконавчий збір, 41,19 грн. витрати на проведення виконавчих дій, 4458,81 грн. борг на користь [PERSON]. Станом на 21.10.2015 року заборгованість по зазначеному вище виконавчому листу становить 163\~600,34 грн.» Відповідно до ч.1 ст.509\~ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до\~ст.526 ЦК України,\~зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей\~524 та 533 ЦК України, грошовим є зобовязання, є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші, які виражаються в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті) на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012\~р. у справі №\~6-49цс12. Відповідно до ст.598 ЦК України,\~передбачено, що зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до п.п.1.4 п.1 Постанови №14 Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 року, моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. (п.30.1 ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року). Чинне законодавство України, не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судового рішення про стягнення заборгованості, не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Частиною 2 \~ст.625 ЦК України,\~передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи що\~ст.625 ЦК України\~розміщена в розділ І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5\~ЦК України, то дана стаття поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Суд, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін між якими виникло грошове зобов'язання, яке тривалий час не виконувалось, приходить до висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч.2\~ст.625 ЦК України,\~як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, а тому суд вважає що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та підлягаю до задоволення в повному обсязі. Приведений позовною заявою розрахунок суми інфляційних збитків за період з 19.04.2010р. по 06.11.2015р. та суми 3% річних від простроченої суми за період з 19.04.2010р. по 06.11.2015р. в розмірі 27\~256грн. 26коп. підтримані стороною позивача в судовому засіданні, не спростовані відповідачем, порядок проведення розрахунку вказаних сум перевірено і приймається до уваги суду, як достовірний. Підтверджені належними та допустимим доказами судові витрати по справі, повязані із сплатою судового збору в розмірі в розмірі 1\~802грн. 55коп., в порядку ст.ст.88, 89 ЦПК України, покладаються на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог та підлягають стягненню за рішенням суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved