Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

в серпні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах, від яких [INFO] у них народився син [PERSON] . Сімейні відносини не склались, з моменту народження сина, вони припинили стосунки та будь-яке спілкування. Син проживає разом з нею, за весь цей час відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися з дитино, участі у його вихованні та навчання не приймає. На сьогодні сину вже 16 років, він не пам`ятає батька та не має до нього ніяких почуттів, оскільки всі ці роки жодного разу його не бачив Відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання сина не надавав і не надає, аліменти не сплачує. Відповідач на теперішній час є обвинуваченим у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених ч 2 та ч . 4 ст. 187 КК України, а отже не може виховувати сина в дусі поваги до закону, людського життя та майнових прав інших людей. Все це свідчить про те, що відповідача потрібно позбавити батьківських прав, щоб в подальшому він не мав права на спілкування з сином і міг негативно впливати на розвиток дитини. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.09.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 03.11.2020 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав. Представник третьої особи у судовому засіданні підтрималависновок виконкому Покровської районної в місті ради від 05.11.2020 року у повному обсязі. Неповнолітній [PERSON] у судовому засіданні суду пояснив, що з батьком він взагалі не спілкується з дитинства, батько ніколи не цікавився його життям, не займався його вихованням, матеріально не утримував, скільки він себе пам`ятає, батька в його житті не було, в нього немає номера телефону батька, він згодний з позбавленням відповідача батьківських прав відносно нього та наполягає на задоволенні позову. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками в свідоцтві про народження записані - батько [PERSON] , матір [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Як вбачається з висновку виконкому Покровської районної у місті ради "Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] " № 7/01-29/3871 від 05.11.2020 року, відповідач - [PERSON] , з моменту народження дитини з сім`єю не мешкає, не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, успіхами та станом здоров`я. З сином не спілкується, матеріальної допомоги не надає. [PERSON] виховує сина [PERSON] без батька. З моменту проживання родини в домі за адресою: [ADDRESS] , батька дитини із сусідів ніхто і ніколи не бачив. Мати сама забезпечує та дає освіту дитині. [PERSON] за місцем мешкання характеризується негативно, контактує з підозрілими особами, з сусідами систематично виникають конфлікти. [PERSON] навчається у Комунальному закладі освіти «Криворізький ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою» Дніпропетровської обласної ради» з вересня 2019. З письмового пояснення неповнолітнього [PERSON] встановлено, що він з моменту народження не підтримує стосунки з батьком. Батько не цікавиться життям сина, не телефонує, не приймає участі у вихованні, матеріально не допомагає. З позбавленням батьківських прав батька згоден. В письмовому поясненні [PERSON] зазначив, що він офіційно не працевлаштований, має судимість за ч.2 ст. 187 (розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила розбій або бандитизм). Приблизно з однорічного віку дитини з родиною не мешкає, вихованням сина не займається, життям та здоров`ям дитини не цікавиться. Згоден з позбавленням його батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] . У з`язку з тим, що батько - [PERSON] не виконує батьківських обов`язків, не піклується про фізичний стан і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, не створює належних умов для проживання сина, не готує його до самостійного життя, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, в інтересах неповнолітньої дитини виконком Покровської районної в місті ради вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 153 СК мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до приписів ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст.152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав, відповідно до ст.166 СК України, є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька та матері, так і для дитини. На думку суду, з урахуванням наведених вище норм Закону, встановлено, що позивачем по справі надано достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною і будуть відповідати насамперед інтересам дитини. Матеріали справи містять належні та допустимі докази, в розумінні ст.ст.12,81 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідач байдужливо ставиться до дитини, на які позивач посилається, як на підставу задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Позивачем доведено ті обставини, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не сприяє у забезпеченні дитині необхідного медичного догляду та лікування, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною, не дає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу тощо. Дані обставини підтвердив в судовому засіданні як відповідач [PERSON] так ї неповнолітній [PERSON] . Відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження неможливості виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, а також прояву з його боку щонайменшої батьківської турботи. В судовому засіданні не встановлені об`єктивні перешкоди для відповідача у належному вихованні дитини, що свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Емоційний зв`язок між відповідачем та дитиною фактично відсутній, відповідач не виявляє до свого сина батьківського піклування, його не відвідує, долею дитини не цікавиться. Отже, встановлені обставини вказують на злісне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню й матеріальному утриманню неповнолітньої дитини, відповідач не забезпечує законних прав дитини на нормальні умови життя, також жодним чином не приймає участі в утриманні дитини, не цікавиться життям сина, та не приймає участь у його вихованні. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем, як батьком неповнолітнього сина, своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав [PERSON] буде відповідати інтересам дитини, що безспірно встановлено в судовому засіданні, а тому позовна вимога про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача, а тому з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 840, 80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved