Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування. Позов мотивувала тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті залишилось майнове право на завершення приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розміром 0,34 га, що знаходиться по [ADDRESS] . Вона являється єдиним спадкоємцем за заповітом на вказану спадщину після смерті [PERSON] , спадщину прийняла у встановленому законом порядку. Однак, сільською радою їй було відмовлено у завершенні приватизації зазначеної земельної ділянки, тому вона змушена звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Просила суд визнати за нею право на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14.01.2020 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Відповідач 04.02.2020 подав відзив на позовну заяву у якому проти позову заперечив, зазначивши, що рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] було прийнято 01.07.1999 у відповідності до ст. 17 ЗК України та Декрету КМУ № 15-92 від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок». Проте, рішенням Курашовецької сільської ради № 167 від 28.09.2009 було внесено зміни в зазначене вище рішення та змінено нормативно правове обґрунтування щодо передачі [PERSON] земельної ділянки у приватну власність. Так, зокрема, така передача здійснюється у відповідності до п. 15,34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 116, 118, 121, 125, 126 ЗК України, п. 2.4 Регламенту організації безоплатного оформлення та видачі громадянам України у 2009 році державних актів на право власності на земельні ділянки з метою уточнення цільового призначення земельних ділянок відповідно до чинного законодавства в рішеннях сесії сільської ради. Таким чином, право [PERSON] на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства було надано відповідно до вказаних норм, а тому застосування норм п. 1 Розділу Х перехідних положень ЗК України, в даному випадку, є недоцільним взагалі. Позивачем було зазначено про те, що вона являється спадкоємцем на все майно після смерті своєї матері ( [PERSON] ) зокрема, згідно складеного заповіту від 19.12.2000, в тому числі і на спірну земельну ділянку. Однак, в силу складених спадкодавцем пізніших заповітів, заповіт від 19.12.2000 є скасованим, що узгоджується з постановою Верховного Суду № 61-42486св18 від 26.06.2019. Також позивачем не надано доказів того, що [PERSON] за життя розпочала відповідну процедуру приватизації спірної ділянки та/або вчинила будь-які дії пов`язані з цим. В матеріалах справи також відсутні докази відведення та визначення меж саме тієї земельної ділянки, на яку заявляє вимогу позивач площею 0,34 га. Окрім того, заяву [PERSON] не можна також розцінювати як звернення до органу місцевого самоврядування про завершення процедури приватизації, оскільки прохальна частина містила вимогу внести зміни до рішень 5 сесії 23 скликання Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області від 01.07.1999 та 18 сесії 5 скликання Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області № 167 від 28.09.2009, а саме: замінити [PERSON] як сторону у правовідносинах щодо приватизації земельних ділянок на [PERSON] , що у свою чергу, не є можливим та правомірним з підстав наведених у відповіді від 12.12.2019 (а.с. 38-43). 12.02.2020 до суду надійшла позовна заява третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору - [PERSON] до Курашовецької сільської ради, [PERSON] , яка мотивована тим, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом за правом представлення після смерті [PERSON] , яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові № 61-42486св18 від 26.06.2019, [PERSON] оспорює право [PERSON] на прийняття спадщини та просила визнати саме за нею право на завершення процедури приватизації 1/2 частки земельної ділянки, загальною площею 0,34 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] в порядку спадкування за правом представлення після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 49-53). Ухвалою суду від 12.02.2020 вказану позовну заяву третьої особи прийнято до спільного розгляду із первісним позовом та об`єднано справи в одне провадження. 18.02.2020 [PERSON] подала суду відповідь на відзив Курашовецької сільської ради у якому пославшись на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08.07.2019, яке залишене в силі судами апеляційної та касаційної інстанції, та якими встановлено обставину початку [PERSON] процедури приватизації спірної земельної ділянки та право [PERSON] , як спадкоємця за законом, на її завершення. Крім того, щодо процедури завершення приватизації, то в даному випадку можна вести мову про те, що відбувається заміна сторони у правовідносинах щодо приватизації, де замість спадкодавця виступають спадкоємці, а тому її заява до сільської ради повинна розцінюватися як звернення до органу самоврядування про завершення процедури приватизації (а.с. 65-68). Також, 03.03.2020 [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] , у якому проти її задоволення заперечила, посилаючись на чинність заповіту, вчиненого [PERSON] 19.12.2000 на її ім`я за виключенням заповідального розпорядження в частині житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки площею 2,3649 га, а отже, безпідставність твердження [PERSON] про її право на спадкування спірної земельної ділянки (а.с. 71-72). Ухвалою суду від 03.03.2020 у справі закрито підготовче провадження, справу призначеного до судового розгляду на 19.03.2020, а також витребувано з канцелярії Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області цивільні справи № 139/434/19 та 139/504/19. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позов підтримали за обставин викладених у ньому та відповіді на відзив, а проти задоволення позовної заяви [PERSON] заперечили з підстави викладених у відзиві. Представник відповідача Курашовецької сільської ради в судове засідання не з`явився, викликався своєчасно та належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, із заявою про відкладення слухання по справі не звертався. Представник третя особа [PERSON] - адвокат Спесивцев В.В. проти задоволення позову [PERSON] заперечив, позов своєї довірительки підтримав за обставин у ньому викладених, просив його задоволити. Вислухавши сторони та їх представників, вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] в с. Курашівці Мурованокуриловецького району Вінницької області померла [PERSON] . За її життя, рішенням 18 сесії 5 скликання Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області № 167 від 28.09.2009 вирішено внести зміни в рішення 5 сесії 23 скликання від 01.07.1999 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», зокрема [PERSON] надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,73 га що знаходиться в с. Курашівці з якої: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,25 га; для ведення особистого селянського господарства - 0,48 га (а.с. 13). Вищевказана земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,25 га та частина земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства - 0,33 га знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а решта земельної ділянки площею 0,15 га по [ADDRESS] . У спадкоємців [PERSON] виникло право на завершення приватизації спірної земельної ділянки, процедуру якої спадкодавцем було розпочато ще 01.07.1999 з винесення рішення 5 сесії 23 скликання Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» до якого рішенням 18 сесії 5 скликання вказаної сільської ради внесено відповідні зміни. Зазначені обставини встановлені рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області № 139/434/19 від 08.07.2019, що набрало законної сили 23.10.2019 згідно постанови Вінницького апеляційного суду (а.с. 23-31). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Верховного Суду від 17.01.2020, що була винесена при перегляді зазначеного вище рішення у касаційному порядку, встановлено те, що [PERSON] розпочала процедуру приватизації спірної земельної ділянки. Також, вказаними вище рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом на право на продовження приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с. Курашівці та надавалась [PERSON] згідно рішень Курашовецької сільської ради від 01.07.1999 та 28.09.2009. Позивач прийняла спадщину, подавши 16.02.2011 до нотаріальної контори відповідну заяву про її прийняття, та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну спадкодавцю земельну ділянку площею 2,3649 га, а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошовий вклад на суму 5905 грн 73 коп. Спадкоємець за заповітом від 21.09.2009 [PERSON] також прийняв спадщину у вигляді житлового будинку подавши 16.02.2011 нотаріальній конторі заяву про її прийняття. Спадкоємець першої черги за законом [PERSON] 16.02.2011 подала нотаріальній конторі заяву згідно якої відмовилася від прийняття спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON] . Будь-яких заяв від інших можливих спадкоємців [PERSON] до нотаріальної контори не надходило. На час смерті спадкодавця з нею ніхто не проживав. Твердження представника третьої особи [PERSON] - адвоката Спесивцева В.В. про те, що його довірителька має право на приватизацію спірної земельної ділянки в порядку спадкування за законом за правом представлення після смерті [PERSON] є безпідставним з огляду на наступне. Так, з матеріалів оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 139/504/19 вбачається, що рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12.06.2019 встановлено ту обставину, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом та прийняла у спадщину житловий будинок з господарськими спорудами, що розташовані по [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , який в свою чергу, вказане спадкове майно прийняв у спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та за життя не оформив своїх спадкових прав. Згідно з ч. 1 ст. 1266 ЦК України, ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини, спадкують внуки, правнуки спадкодавця. У своїй постанові № 6-161цс17 від 07.06.2017 Верховний Суд України звернув увагу на те, що спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини. Спадкування за правом представлення є різновидом спадкового правонаступництва та не залежить від спадкового правонаступництва між комморієнтами, оскільки спадкоємець, який помирає одночасно зі спадкодавцем, не спадкує його майно, але діти цього спадкоємця (внуки спадкодавця) за правом представлення виступають як безпосередні та самостійні спадкоємці майна спадкодавця, а не як спадкоємці тих осіб, яких вони представляють. Застосування права представлення не може залежати від того, що особа, яку представляють, померла не раніше, а в один день зі спадкоємцем. Якщо презюмується, що дві особи померли одночасно, це унеможливлює перебування в живих особи, яку представляють, на час відкриття спадщини. Визначення спадкових прав комморієнтів стосовно один одного необхідне для розмежування обсягу спадщини і спадкоємців кожного з них, проте жодним чином не обмежує прав онука спадкувати після одного з комморієнтів замість іншого, який був би покликаний до спадкування в разі, якби був живим на час відкриття спадщини. Отже, фразу "належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю" не потрібно розуміти як можливість особи, яку представляють, отримати право на прийняття спадщини, оскільки в такому випадку йшлося б про інший інститут - спадкову трансмісію. Якби особа, яку представляють, була б живою на час відкриття спадщини, то вона і була б спадкоємцем за законом, у даному ж випадку на її місце заступив спадкоємець за правом представлення, обсяг прав якого у праві представлення не залежить від фактичних прав особи, яка померла на час відкриття спадщини. Отже, під спадкуванням за правом представлення розуміють особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини ніби заступає на її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини. В даному випадку, вбачається що [PERSON] , який був спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом від 21.09.2009 в частині житлового будинку, помер [INFO] , тобто уже після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Тобто, у цій справі не може іти мова про право представлення, яке передбачене ст.1266 ЦК України, а тому позивач є лише спадкоємцем п`ятої черги за законом після смерті [PERSON] , в межах спадкового майна, яке не охоплено заповітами. Крім того, суду не надано доказів, що [PERSON] вчинила дії, передбачені ст.ст. 1268-1269 ЦК України, які б свідчили про прийняття нею спадщини. Зокрема, рішенням суду від 08.07.2019 встановлено лише факт прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] . Відомостей про те, що [PERSON] на час смерті [PERSON] проживала з нею за однією адресою суду надано не було. Рішенням же суду від 12.06.2019, яке знаходиться в матеріалах цивільної справи №139/504/19, що була оглянута в судовому засіданні, та на яке посилалася третя особа, встановлено лише факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] . Отже, суд вважає встановленим, що позивач [PERSON] - єдиний спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] на належне останній за життя право на приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розміром 0,34 га, що знаходиться по [ADDRESS] , яка прийняла спадщину в порядку передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України. У своїй заяві від 15.11.2019 адресованій Курашовецькій сільській раді, [PERSON] , посилаючись на своє право на завершення приватизації земельної ділянки після смерті [PERSON] , просила надати їй можливість реалізувати вказане право (а.с. 33). Сільським головою Курашовецької сільської ради позивачу було відмовлено у задоволенні її заяви (а.с. 32). Посилання відповідача у відзиві на ту обставину, що заяву [PERSON] не можна розцінювати як звернення до органу місцевого самоврядування про завершення процедури приватизації, суд не бере до уваги, оскільки із заперечень сільської ради вбачається, що позивач позбавлена можливості захистити свої права спадкоємця у спосіб інший, ніж через суд. Згідно пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено ч. 1 ст. 1225 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 125-126 ЗК України (у редакції чинній на момент смерті [PERSON] 24.08.2010), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Таким чином, набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування на час смерті [PERSON] 24.08.2010 мало б місце у разі одержання у встановленому порядку державного акта на землю та реєстрації такого права у встановленому законом порядку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та, відповідно, не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Разом з тим, на сьогоднішній день, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, проте розпочав процедуру її приватизації відповідно до чинного законодавства України, а відповідними органами відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації. Враховуючи, вищевикладені докази, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за заповітом право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,34 га, що знаходиться в [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . У задоволенні ж позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] , слід відмовити. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Відповідоно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції №0.0.1564504209.1 від 24.12.2019 року (а.с.1), за подання до суду позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., який підлягає стягненню з відповідача на її користь. Також, позивачем були понесені витрати на правову допомогу в розмірі 11380 грн (а.с. 76-84) та 5460 грн (а.с. 90-92). Всього - 16840 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями ч. 3ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076). Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем надано суду договір про надання правової допомоги та копія свідоцтва про право особи, яка надає правничу допомогу, на заняття адвокатською діяльністю, а також докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а саме, розрахунки витрат на правову допомогу з описом виконаних робіт, витрачений час на виконання робіт та їх вартість, рахунок-фактуру №1 від 03 березня 2020 року, відповідно до якої [PERSON] сплачено 11 380 грн, та рахунок-фактуру №2 від 03 березня 2020, відповідно до якої [PERSON] сплачено 5 460 грн, а також квитанції до прибутково касових ордерів від 03.03.2020 року (а.с.76-85, 90-92). Таким чином, стороною позивача належним чином доведені витрати на правничу допомогу, доказів неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги відповідачем та третьою особою, суду надано не було, в зв`язку з чим з відповідача та третьої особи на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу як такі, що підтверджені відповідними доказами. Отже, враховуючи зазначене, з відповідача Курашовецької сільської ради на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в загальному розмірі 12148 грн. (дванадцять тисяч сто сорок вісім) грн., з яких 11380 грн - витрати за надання правової допомоги та 768,40 грн. витрати на сплату судового збору). З третьої особи [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати за надання правової допомоги в розмірі 5460 (п`ять тисяч чотириста шістдесят) грн.

Outcome: approved