Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] і [PERSON] про солідарне стягнення боргу за договором позики в розмірі 15600 гривень, відсотків за користування позикою в розмірі 9755,11 гривень, трьох процентів річних від простроченої суми за порушення грошового зобовязання в розмірі 1552,73 гривень та судового збору в розмірі 640 гривень. Позов мотивовано тим, що 30 серпня 2013 року між позивачем і відповідачами в усній формі було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав останнім у власність грошові кошти в сумі 15600 гривень, які відповідачі зобовязалися повернути до 30 червня 2014 року. На підтвердження укладення договору позики та отримання коштів відповідачі того ж дня склали відповідну розписку. Оскільки запозичені кошти відповідачі в обумовлений строк не повернули, позивач звернулася до суду про солідарне стягнення з них 15600 гривень. Також просила стягнути з відповідачів проценти за користування позикою, три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобовязання та сплачений позивачем судовий збір. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити, не заперечує проти заочного розгляду справи (а. с. 30). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] повторно у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ч.11, ч.12 ст. 128 ЦПК України. Зокрема, відповідачі викликалися до суду в судове засідання на 13 вересня 2018 року судовою повісткою, яка була надіслана за місцем реєстрації. Судові повістки повернулися неврученими з відміткою Укрпошти "за закінченням встановленого строку зберігання". 13.09.2018 року відповідачі виклися до суду в судове засідання розгляду справи на 27 вересня 2018 року через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а саме через оголошення на веб-сайті Виноградівського районного суду Закарпатської області. Станом на час розгляду справи відповідачі заяв, клопотань, відзив на позов до суду не надали. Суд ухвалив, за згодою позивача, про заочне провадження в справі, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. З позовної заяви вбачається, що договір позики між сторонами було укладено в усній формі. Відповідно до копії розписки, даної 30 серпня 2013 року [PERSON] та [PERSON], останні порівну позичили в [PERSON] грошові кошти в сумі 15600 гривень та зобовязались повернути вказану суму коштів до 30 червня 2014 року (а. с. 8). Так, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що строк виконання відповідачами зобовязання перед позивачем, відповідно до вищевказаної розписки, закінчився 30 червня 2014 року о 24:00 годин, однак відповідачі свої зобовязання у вказаний строк не виконали. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до п. 9 Положення про основи процентної політики Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 21.04.2016 року № 277, Національний банк оприлюднює розмір облікової ставки на сторінці офіційного інтернет-представництва Національного банку. Враховуючи постанови Національного банку України від 09.08.2013 року № 315, від 14.04.2014 року № 212, від 15.07.2014 року № 417, від 12.11.2014 року № 719, від 04.02.2015 року № 81, від 02.03.2015 року № 154, від 27.08.2015 року №557, від 24.09.2015 року №627, від 29.10.2015 року № 750, від 17.12.2015 року № 894, від 28.01.2016 року № 40, від 03.03.2016 року № 135, від 21.04.2016 року № 278, та рішення Правління Національного банку України від 26.05.2016 року № 25-рш, від 23.06.2016 року № 88-рш, від 28.07.2016 року № 172-рш, від 15.09.2016 року № 277-рш, від 27.10.2016 року № 372-рш, від 02.03.2017 року № 110-рш, від 13.04.2017 року № 232-рш, від 25.05.2017 року № 318-рш, від 26.10.2017 року № 688-рш, від 14.12.2017 року № 793-рш, від 25.01.2018 року № 43-рш, якими встановлені облікові ставки НБУ, що діяли в період з 13 серпня 2013 року по 24 жовтня 2017 року, суд погоджується з розрахунком позивача процентів за користування позикою, які становлять 9755,11 гривень (а. с. 4). Разом з тим, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зобовязались повернути грошові кошти, взяті в [PERSON] в позику, до 30 червня 2014 року, однак відповідачі порушили свої зобовязання та не повернули позивачу грошові кошти у вказаний строк. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, частиною 1 якої передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, [PERSON] просить стягнути солідарно з відповідачів саме три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобовязання за період прострочення погашення боргу з 30 червня 2014 року по 24 жовтня 2017 року. Отже всього період прострочення містить 1211 днів, то розрахунок 3 % річних буде наступним: 15600:100х3:365х1211 = 1552,73 гривень. Оскільки в розписці, даної відповідачами про отримання в позику грошових коштів, відсутні зазначення розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов'язання настає на підставі вимог закону, а саме статті 625 ЦК України, тобто за порушення зобовязання відповідачі зобовязані сплатити три проценти річних від простроченої суми. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає стягнути з відповідачів в користь позивача 640 гривень судового збору, що був сплачений позивачем при зверненні до суду (а. с. 17). При цьому, відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Враховуючи наведене, суд вважає стягнути з відповідачів в користь позивача 640 гривень судового збору в рівних частинах по 320 гривень з кожного відповідача.

Outcome: approved