Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просить визнати за нею право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті її чоловіка [PERSON], померлого [INFO], що складається із земельної ділянки, площею 0,0567 га розташованої за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], яз яким вона знаходилася у шлюбі з 24 листопада 1955 року по день смерті чоловіка. Під час шлюбу, 25 липня 2000 року, ними, як подружжям був придбаний будинок [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 25 липня 2000 року та зареєстрованим в реєстрі за [NUMBER]. У даному домоволодінні їхнє подружжя було зареєстровано з 14 вересня 2000 року та вони проживали разом. В будинку вона мешкає і по цей час. Крім житлового будинку їхнім подружжям також було придбано земельну ділянку, площею 0,0567 га, з цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, код. [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS]. Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 25 липня 2000 року та зареєстрованим в реєстрі за [NUMBER]. Вищевказані договори укладалися від імені її чоловіка [PERSON] [PERSON] за життя було розпочато процедуру державної реєстрації права власності на земельну ділянку, а саме: укладено договір за №192 від 10 серпня 2000 року на проведення робіт по переоформленню документів, що посвідчують право власності (користування) на земельну ділянку. У зв'язку з тим, що така процедура займає багато часу, [PERSON] не встиг зареєструвати право власності на земельну ділянку у встановленому порядку. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Вона, як спадкоємиця першої черги, звернулась до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. За вищевказаною заявою державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було відкрито спадкову справу за № 332/03 та зареєстровано у реєстрі за [NUMBER]. 21 квітня 2003 року їй було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, серії ВАК № 105125, згідно із яким вона отримала у спадок житловий будинок [ADDRESS], а також грошовий вклад із відсотками та компенсацією у філії Ощадбанку № 6718. Однак, у зазначене свідоцтво не ввійшла земельна ділянка, придбана спадкодавцем 25 липня 2000 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки. Як з'ясувалось пізніше, це відбулось з причини відсутності державної реєстрації права власності на земельну ділянку за спадкодавцем у відповідності до положень ст.ст. 18, 22, 23 ЗК України №561-XII. Вона після смерті свого чоловіка залишилась проживати у домоволодінні, розташованому на земельній ділянці, площею 0,0567 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На даний момент вона одноособово володіє та користується даним домоволодінням разом із земельною ділянкою. Згідно вимог ст. 529 ЦК УРСР, вона відноситься до спадкоємців першої черги і в силу ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР вона вважається такою, що прийняла спадщину, так вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті чоловіка. У березні 2013 року вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, але у відповідь вона отримала постанову державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Мотивуючи таке рішення нотаріус посилалась на положення п. 4.15 та п. 4.18 глави 10 Порядку, які передбачають, що видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Але, такого документу у неї і не може бути, оскільки за життя її чоловік не встиг зареєструвати своє право власності на спірну земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивача підтримала пред'явлену позовну заяву та просила її задовольнити. В обґрунтування позову посилалася на обставини викладені в уточненій позовній заяві. Представник Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечував зауважуючи на відсутності правових підстав для задоволення пред'явленої позовної заяви, посилався на обставини викладені у письмових запереченнях проти позову. Представник Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про місце та час судового засідання, про причини неявки суд не сповіщено. Представники третіх осіб: Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР, [PERSON] в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином про місце та час судового засідання, про причини неявки суд не сповіщено. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, пояснення представника Дніпропетровської міської ради, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, зокрема матеріали спадкової справи після смерті [PERSON], встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, з 24 листопада 1955 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 9). 25 липня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 567 кв.м. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В. за реєстровим [NUMBER] (а.с. 11). В цей же день, тобто 25 липня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,0567 га з цільовим призначенням: обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В. за реєстровим [NUMBER] (а.с. 15). 10 серпня 2000 року між [PERSON] та Державним підприємством «Центр Державного земельного кадастру м. Дніпропетровська» було укладено договір на проведення робіт з переоформлення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (а.с. 16). [INFO] [PERSON] помер в м. Дніпропетровську, про що було видано свідоцтво про смерть [NUMBER] (а.с. 10), та за життя так і не встиг зареєструвати своє право власності на спірну земельну ділянку яку він придбав у гр. [PERSON] згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 липня 2000 року. Як встановлено із матеріалів спадкової справи справи за життя [PERSON] заповітів не складав. Після смерті чоловіка [PERSON] звернулася до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини від 21.04.2003 року. Син спадкодавця [PERSON] та донька спадкодавця [PERSON] письмовою заявою сповістили нотаріальну контору про відмову від спадщини після смерті батька [PERSON] (а.с. 31, 32). 21 квітня 2003 року державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Леон І.О. позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий [NUMBER]) після смерті [PERSON] на спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS], та грошовий вклад з відсотками та компенсацію в Філії Ощадного банку № 6718. 05.12.2005 року державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачці також було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий [NUMBER]) після смерті чоловіка на ? частку квартири [ADDRESS]. 15 березня 2013 року позивачка звернулася до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із письмовою заявою про вчинення нотаріальної дії - видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка на спірну земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] (а.с. 19). Постановою державного нотаріуса від 29.03.2013 року позивачці було відмовлено у вчиненні зазначеної нотаріальної дії через відсутність у неї оригіналів правовстановлюючих документів необхідних для вчинення нотаріальної дії на спадкову земельну ділянку. Згідно із довідкою-повідомленням від 15.12.2014 року Управління держземагентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області сповістило про неможливість надання документів із землеустрою та правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку через пожежу, яка сталася у 2008 році, та в результаті якої в архіві Управління було знищено всю наявну документацію із землеустрою та деякі державні акти на землю. Проте, із наданої до суду довідки вбачається, що право власності на спірну земельну ділянку по [ADDRESS] (кадастровий [NUMBER]) зареєстровано за [PERSON] як за одноосібним власником. Викладені обставини свідчать про обґрунтованість доводів позивачки про те, що за життя її чоловік не встиг зареєструвати своє право власності на спірну земельну ділянку згідно з договором купівлі продажу. При цьому, у серпні 2000 року Управлінням [PERSON] було проінформовано про те, що він зможе отримати державний акт на право приватної власності на придбану у [PERSON] земельну ділянку тільки після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Але таких дій [PERSON] не встиг виконати до кінця, оскільки помер. Відповідно до частини 4-5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або подовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються зазначеним Кодексом. З аналізу зазначених норм вбачається, що до даних правовідносин необхідно застосовувати Цивільний кодекс Української УРСР. За змістом статті 524 ЦК УРСР, який був чинним на момент відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце тоді, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК УРСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Пункт 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», яка діяла на момент відкриття спадщини, передбачає, що відповідно до Гл. 7 Закону України від 2 вересня 1993р. «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. Отже, закон не зобов'язує спадкоємця, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, подати заяву про прийняття спадщини, оскільки умовою прийняття ним спадщини є лише відсутність відмови від неї. Тобто, якщо протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не заявив про відмову від спадщини, після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини він може одержати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, подавши відповідну заяву. Прийняття спадщини підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, що оформлюється нотаріусом. Згідно із пунктом 4.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину ніяким строком не обмежена. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів (п. 4.12 Порядку). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму ВСУ №7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ №7 при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. З встановлених в судовому засіданні обставин вбачається, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом, що прийняла спадщину після смерті її чоловіка [PERSON], зокрема спірну земельну ділянку, оскільки фактично вступила в управління та володіння цим спадковим майном. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вищевикладені обставини безспірно встановлені судом та підтверджуються поясненнями представника позивача, а також наданими суду письмовими доказами, зокрема матеріалами спадкової справи.

Outcome: approved