Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) 23 січня 2014 року звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Кіровоградського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі відповідач або Банк) про визнання кредитного договору не дійсним та стягнення сплачених грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що в червні 2011 року він отримав повідомлення, що відповідно до кредитного договору № KGXRRX1540098 укладеного 29 жовтня 2007 року, за яким він отримав споживчий кредит на суму 10 560 грн. 00 коп. він має заборгованість в сумі 71 289 грн. 99 коп. Він звернувся до відповідача із заявою про те, що раніше ніколи не отримував кредит в Приватбанку, йому обіцяли розібратись і до серпня 2013 року він був впевнений, що питання було вирішено. В серпні 2013 року він отримав вимогу від відповідача про погашення суми кредиту, а у вересні 2013 року отримав повідомлення, що його звернення було розглянуто та проведено службове розслідування, за результатом якого не підтверджується факт неотримання ним кредиту, оскільки ним були підписані документи на укладання даного кредитного договору № KGXRRX1540098 від 29 жовтня 2007 року. Вважає укладений договір не дійсним, оскільки ніколи не підписував кредитний договір та не отримував ніколи кредит в Приватбанку. Вважає також, що підпис в кредитному договорі не належить йому, цим порушуються його права тому змушений звертатись до суду за захистом свого права. Позивач та його представник в судовому засіданні на позовних вимогах наполягають, посилаючись на викладені обставини. Просять суд визнати кредитний договір не дійсним та стягнути з відповідача кошти, які були примусово стягнуті з карткового рахунку, за яким позивач отримує зарплату. Уточнивши позовні вимоги просять стягнути з відповідача суму 4 569 грн. 53 коп. Інтереси позивача в суді представляла адвокат [PERSON] Відповідач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, про причини неявки суд не повідомив, до суду не надійшло письмових заяв чи клопотань. Представник відповідача в судових засіданнях проти позовних вимог заперечував, вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог та пояснив суду, що банк, як фінансова установа, може здійснювати кредитування відповідно до вимог про надання споживчого кредиту, надавши до суду копію письмової заяви позивача та копії його паспорту. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд приймає до уваги, що представник відповідача після відновлення провадження в судові засідання не з'являвся, письмових доказів на підтвердження своєї позиції до суду не було надано, про причини не виконання вимог суду щодо виконання ухвали про призначення судово-почеркознавчої експертизи до суду та заборони самовільно стягувати з карткового рахунку кошти також не на було надано. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 11-14, 15, 16, 22, 203 - 207, 215 - 220, 236, 334, 355, 368, 369, 626, 628, 634, 641, 646, 1055 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. ст. 203, 207 ЦК України визначені загальні вимоги до правочинів, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконанням або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним суд враховує вимоги законодавства, що стосуються їх чинності, зокрема, це: досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Однією з істотних умов кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі, та на яку суд звертає увагу, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка є не тільки способом забезпечення виконання зобов'язань, а також і однією з форм цивільно-правової відповідальності. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача передбачене ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов передбачений в ч. 3 цієї статті. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № KGXRRX1540098 укладеного 29 жовтня 2007 року, [PERSON] отримав споживчий кредит на суму 10 560 грн. 00 коп. Він звернувся до відповідача із заявою про те, що раніше ніколи не отримував кредит в Приватбанку, йому обіцяли розібратись . Згодом, в серпні 2013 року він отримав вимогу від відповідача про погашення суми кредиту, а у вересні 2013 року отримав повідомлення, що його звернення було розглянуто та проведено службове розслідування, за результатом якого не підтверджується факт неотримання ним кредиту, оскільки ним були підписані документи на укладання даного кредитного договору № KGXRRX1540098 від 29 жовтня 2007 року. Від імені банку договір був підписаний представником по довіреності Тарасюк Г. (так читається прізвище), яка є особою уповноваженою банком. Саме вказана особа перевіряла правильність та достовірність інформації позичальника. Судом також встановлено, що сторони уклали кредитний договір, яким оговорили розмір споживчого кредиту, процентів, порядок їх сплати. Банком кошти були надані позичальнику. Суд погоджується з доводами позивача, про те, що кредитний договір є недійсним, оскільки він не підписаний ним при укладенні кредитного договору, та приймає до уваги, що в договорі є посилання на укладення договору з іншою особою. За викладених обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, оскільки доводи позивача знайшли своє підтвердження. Суд приймає до уваги, що за ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 30 липня 2014 року була призначена судова почеркознавча експертиза, вирішення якої були поставлені такі питання: - чи виконано підпис на копії заяви позичальника від 29 жовтня 2007 року (кредитному договорі) № KGXRRXO1540098 саме [PERSON], тобто ним самим чи іншою особою , надавши для порівняння відібрані в судовому засіданні експериментальні зразки підпису, а також документи з підписом [PERSON], надані до суду, зокрема і в позовній заяві, і в заяві про забезпечення позову; - чи виконано підпис на копії заяви позичальника від 29 жовтня 2007 року (кредитному договорі) № KGXRRXO1540098 [PERSON] чи іншою особою, з наслідуванням почерку [PERSON]; - чи виконано підпис на копії заяви позичальника від 29 жовтня 2007 року (кредитному договорі) № KGXRRXO1540098 від імені [PERSON], цифрові записи та письмовий текст і підпис від імені посадової особи в заяві позичальника від 29 жовтня 2007 року однією особою. Проведення експертизи доручити експерту Олександрійського відділення Приватного підприємства «Науково-дослідна лабораторія судових експертиз» В судовому засіданні були відібрані зразки підписів позивача. Суд приймає до уваги, що на вимогу судового експерта Кіровоградського відділення НДЛСЕ у вересні 2014 року відповідачем не було надано до суду оригінал кредитного договору, необхідного для проведення експертизи. Відповідач - ПАТ КБ «Приватбанк» в м. Дніпропетровську 26 вересня 2014 року отримав листа Олександрійського міськрайонного суду (вих. № 2/398/1181/14 від 24 вересня 2014 року) про термінове направлення до суду оригіналу заяви позичальника [PERSON] № KGXRRX1540098 від 29 жовтня 2007 року, за яким позивач отримав споживчий кредит на суму 10 560 грн. 00 коп., для проведення експертизи, однак вимогу суду не виконав. Як наслідок, судово-почеркознавча експертиза не була проведена саме з вини відповідача. Суд також приймає до уваги, що відповідачу було роз'яснено ст. 146 ЦПК України щодо наслідків ухилення від проведення експертизи. Судом також враховано, що в копії заяви позичальника [PERSON] вказані анкетні дані, які є «помилковими», зокрема серія, № та дата видачі паспорта позивача співпадають, однак в копії заяви позичальника № KGXRRX1540098 від 29 жовтня 2007 року зазначено, що виданий паспорт 30 червня 1998 року не Олександрійським МВ УМВС України в Кіровоградській області, як вказано в копії паспорта, а Знам'янським МРВ УМВС України в Кіровоградській області, помилково також вказана адреса реєстрації та проживання позичальника, а саме вул. та будинок, квартира ([ADDRESS]) замість м. Олександрія, вказано місце реєстрації та проживання - саме в м. Знам'янка. Крім того, в копії заяви місце роботи позичальника вказано Знам'янська дистанція путі ПЧ № 10, монтер путі в м. Знам'янка, що також не відповідає дійсності. Крім того, до суду представником відповідача було надано копію заочного рішення Знам'янського міськрайонного суду від 18 червня 2012 року, за яким з відповідача [PERSON], [INFO], на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто суму 76 237 грн. 88 коп. заборгованості за кредитним договором № KGXRRX1540098 від 29 жовтня 2007 року. За вказаним рішенням 20 серпня 2012 року Знам'янським міськрайонним судом було видано виконавчий лист. Суд приймає до уваги, що за інформацією Відділу ДВС Олександрійського міськрайонного управління юстиції (дата видачі не читається) на виконанні в ДВС відсутні виконавчі документи де б проводилось стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк». Судом враховано, що відповідачем на підтвердження своєї позиції до суду не було надано фото позичальника із кредитною карткою № [NUMBER], яка була видана позичальнику (так вказано в заяві позичальника від 29 жовтня 2007 року). Крім того, предмет застави, так вказано в копії заяви позичальника, перебуває за адресою: [ADDRESS]. За викладених обставин суд дійшов висновку, що договір про надання споживчого кредиту № KGXRRX1540098 від 29 жовтня 2007 року, що укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» в особі Кіровоградського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк» - є недійсним. Щодо позовних вимог щодо стягнення з відповідача за уточненими позовними вимогами коштів, які були примусово стягнуті з карткового рахунку, за яким позивач отримує зарплату, а саме суми 4 569 грн. 53 коп. підлягають задоволенню, оскільки відповідачем в заяві позичальника вказано № картки [NUMBER], однак чомусь кошти відповідач стягує з картки № [NUMBER], яка не вказана в копії заяви позичальника від 29 жовтня 2007 року та є карткою на отримання зарплати позивачем і ніяким чином не зв'язана з кредитним договором. Суд приймає до уваги, що за ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 13 червня 2014 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та заборонено ПАТ КБ «Приватбанк» самовільно списувати кошти з карткового рахунку № [NUMBER], відкритого в Кіровоградському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» на ім'я [PERSON]. Вказана ухвала суду не виконується, тому сума примусово списаних коштів з карткового рахунку збільшилась до суми 4 569 грн. 53 коп. За викладених обставин вказані позовні вимоги також підлягають задоволенню повністю. Судові витрати суд вважає необхідним віднести на рахунок відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved