Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

В квітні 2014 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначили, що в 1995 році [PERSON] разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON] отримали в користування двокімнатну квартиру [ADDRESS]. В 1997 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. В 1998 році за рішенням суду позивачам по справі виділено в користування кімнату площею 17,2 кв.м., а [PERSON] кімнату площею 12,7 кв.м., зобов'язано ЖЕД№50 укласти відповідні договори найму. 18.09.1998 року [PERSON] разом із неповнолітнім сином [PERSON] приватизували 3/5 частини спірної квартири. З 2000 року відносини між колишнім подружжям відновились, вони стали проживати однією сім'єю, при цьому [PERSON] і [PERSON] зайняли кімнату площею 17,2 кв.м., а сину [PERSON] виділили кімнату площею 12,7 кв.м. Квартира перебувала у загальному користуванні, [PERSON] сплачувала за комунальні послуги як за своїм рахунком, так і за рахунком [PERSON], за спільні кошти був проведений ремонт. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті позивачі продовжили користуватись квартирою в такий спосіб, як і за життя [PERSON], сплачувати за комунальні послуги. В 2014 році вони звернулись із заявою до Запорізької міською ради про надання їм у користування кімнату площею 12,7 кв.м., але їм було відмовлено. Просять суд встановити факт проживання із померлим [PERSON] однією сім'єю, визнати за позивачами право користування кімнатою площею 12,7 кв.м., зобов'язати відповідача МКП «Основаніє» укласти із ними договір найму кімнати площею 12,7 кв.м. Позивачі та їх представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву та просили її задовольнити. [PERSON] та [PERSON] дали суду пояснення в якості позивачів, та були допитана судом з їх згоди в якості свідків по справі. Так, [PERSON] суду пояснила, що в 1995 році їй та її чоловіку [PERSON] була надана у користування двокімнатна квартира [ADDRESS]. В 1997 році відносини між ними погіршились, у зв'язку із чим шлюб було розірвано. В 1998 році за рішенням суду їй та їх сину [PERSON] було виділено у користування більшу кімнату квартири площею 17,2 кв.м., а менша за площею кімната виділена [PERSON] У 2000 році шлюбні відносини із [PERSON] відновились, вони знову стали проживати однією сім'єю. Їх сину [PERSON] виділили кімнату батька площею 12,7 кв.м., в той час як [PERSON] став проживати в одній кімнаті із нею. До смерті [PERSON] у 2008 році, вони жили як одна сім'я, за спільні кошти сплачували комунальні послуги, робили ремонт, вільно користувались всією квартирою. Після смерті [PERSON] вони із сином продовжили користуватись всією квартирою, вона залишилась проживати у кімнаті площею 17.2 кв.м., а [PERSON] в кімнаті 12.7 кв.м. [PERSON] дав пояснення, аналогічні поясненням [PERSON] Також пояснив, що з 1998 по 2001 рік, коли батьки розлучились, він проживав разом із матір'ю в кімнаті площею 17,2 кв.м. Після того як батьки примирились, він зайняв кімнату площею 12,7 кв.м., а батьки кімнату площею 17,2 кв.м. Пояснив, що фактично квартира не була розділена між матір'ю та батьком, його ліжко знаходилось в кімнаті площею 12,7 кв.м, а стіл для шкільних занять в кімнаті площею 17,2 кв.м. Батьки разом сплачували за житлово-комунальні послуги. Вони жили як одна сім'я до смерті батька у 2008 році. А після його смерті продовжили користуватись всією квартирою. Представник відповідача Запорізької міської ради заперечила проти позову, мотивуючи це тим, що позивачі не потребують поліпшення житлових умов, є співвласниками 3/5 частин спірної квартири. Просила суд застосувати позовну давність та відмовити з цих підстав у позові. Представник МКП «Основаніє» заперечила проти позову з підстав, викладених у письмовому запереченні. Пояснила, що [PERSON] не давав письмової згоди на вселення позивачів до його кімнати. Позивачі не потребують поліпшення житлових умов. Оскільки вони є власниками 3/5 частин квартири, а не наймачами, не можуть вимагати визнання їх користувачами кімнати. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків. На підставі ордеру №689 від 14.03.1995 року квартира [ADDRESS] була видана на сім'ю з трьох чоловік [PERSON], його дружині [PERSON], сину [PERSON] (а.с.9). 19.04.1997 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 64). Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07.04.1998 року був змінений договір найму квартири [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] виділена у користування кімната площею 17,2 кв.м. [PERSON] виділена у користування кімната площею 12,7 кв.м. (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.09.1998 року, до [PERSON] та [PERSON] перейшли у спільну сумісну власність 3/5 частини квартири [ADDRESS], а саме кімната площею 17,2 кв.м., лоджія площею 1,85 кв.м. (а.с. 14). [PERSON] свою частину квартири не приватизував та помер [INFO] (а.с. 28). Позивачі звертались із завою про визнання їх наймачами кімнати площею 12,7 кв.м. до районної адміністрації Запорізької міської ради та департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради (а.с. 60-61, 63), але листами від 05.05.2014 року (а.с. 59) та від 22.05.2014 року (а.с. 62) їм було відмовлено. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає з 1995 року в одному будинку із позивачами по справі. Їй відомо, що [PERSON] в 1998 році розірвала шлюб із чоловіком [PERSON], але вони продовжили проживати в одній квартирі. В 2001 році вони примирились, та проживали як одна сім'я. Їх син [PERSON] мав окрему кімнату в квартирі. Померлий [PERSON] говорив, що бажає приватизувати свою кімнату та подарувати її сину. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає в одному будинку із позивачами, знайомий із ними з 1990-х років. [PERSON] до своєї смерті у 2008 році проживав в одній квартирі з [PERSON] та сином [PERSON], вони разом користувались всією квартирою. Він померлого [PERSON] йому відомо, що він бажав приватизувати свою частку квартири та подарувати її сину. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитана: як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що поділ особових рахунків в квартирі [ADDRESS] в 1998 році був здійснений у зв'язку із розірванням шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Позивачу [PERSON] на той час виповнилось 9 років. З пояснень сторін та свідків по справі вбачається, що з 2001 року колишнє подружжя відновило шлюбні відносини, [PERSON] фактично користувався кімнатою, яка була виділена судом його дружині [PERSON], в той час як [PERSON] зайняв кімнату батька. Вони разом сплачували за комунальні послуги, проводили ремонт в усій квартирі, купували та готували їжу. Встановлені судом обставини дають підстави стверджувати, що [PERSON], [PERSON] разом із їх сином [PERSON] проживали однією сім'єю та вели спільне господарство до дня смерті [PERSON] [INFO]. Позивачі користувались не тільки своєю кімнатою, а всією квартирою, включаючи кімнату площею 12,7 кв.м. Згідно до вимог ст.256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, в тому числі і визнання членом сім'ї померлого. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно із ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. зі змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Судом було встановлено, що письмової згоди на вселення позивачів в свою кімнату [PERSON] не давав. Разом з тим, на підставі досліджених по справі доказів, суд дійшов висновку, що між [PERSON], [PERSON] та їх сином [PERSON] склався певний порядок користування квартирою, за якого приміщення квартири було у спільному користуванні всіх мешканців. Крім того, позивач [PERSON], який вселився у кімнату батька в 2001 році, був на той час неповнолітнім, а тому згоди [PERSON] на вселення не потребувалось. Про згоду [PERSON] на вселення сина до своєї кімнати свідчать пояснення свідків по справі, які пояснили, що [PERSON] за життя бажав приватизувати свою кімнату та подарувати сину, чого не зробив, оскільки помер у віці 44 років через хворобу серця. Квартира [ADDRESS] є єдиним місцем проживання позивачів, іншого житла відповідно до інформації з реєстру прав на нерухоме майно (а.с. 119-122) вони не мають. [PERSON] та [PERSON] постійно зареєстровані в квартирі з 28.01.1997 року (а.с. 86). Згідно зі ст. 106 ЖК України в разі смерті наймача право на визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму належить будь-кому з повнолітніх членів сім'ї. Після смерті [PERSON] [INFO], відповідачами питання про виселення позивачів з кімнати не порушувалось, в той час як [PERSON] та [PERSON] по день розгляду справи продовжують користуватись всією квартирою [ADDRESS], в тому числі і кімнатою 12,7 кв.м., сплачують за житлово-комунальні послуги, проводять ремонт в квартирі. Представником Запорізької міської ради було заявлено про застосовування позовної давності. Суд не може погодитись із доводами представника відповідача, яка вважає, що строк позовної давності почався з моменту смерті [PERSON], оскільки позивачі відкрито користувались кімнатою, вважаючи що роблять це правомірно. Про порушення свого права позивачам стало відомо з моменту отримання негативної відповіді на своє звернення про укладення з ними договору найму кімнати. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved