Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , придбаний нею в шлюбі з [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 21 серпня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори Вінницької області та оформлено на її ім`я. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що з відповідачем 02 вересня 2017 року зареєстрували шлюб. Даний шлюб 02 листопада 2020 року між сторонами був розірваний. За час спільного проживання сторонами було набуто житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] . Даний житловий будинок був куплений за кошти, які належали позивачу оосбисто, так як були подаровані їй її батьками, тому з даним позовом вона змушена звернутись до суду. 19 квітня 2021 року ухвалою Томашпільського районного суду позовна заява була залишена без руху. 28 квітня 2021 року подано позову заяву з усунутими недоліками. 17 травня 2021 року відкрито провадження у даній справі і призначено підготовче судове засідання. 11 серпня 2021 року ухвалою Томашпільського районного суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Від представника позивача - адвоката Семка В.М. надійшла заява, в якій просить справу розглянути без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує. Від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій позовні вимоги визнає, не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Розглянувши заяви сторін, матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі. З рішення Томашпільського районного суду від 02 листопада 2020 року видно, що шлюб між [PERSON] до [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено дошлюбне прізвище " [PERSON] " ( а.с.6,7). Як видно з копії договору купівлі-продажу від 21 серпня 2018 року [PERSON] купила житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] (а.с.8,9). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мйно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарчими будівлями, розташований в [ADDRESS] (а.с. 23-25). Враховуючи, що спірне майно придбано подружжям під час шлюбу, тому до даних правовідносин необхідно застосовувати норми Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. У відповідності до п.22, 23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Главою 8 Сімейного кодексу України (надалі СК України) регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12. 2007 №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 у справі № 367/5390/14-ц. Якщо один з подружжя доведе, що майно, набуте ним у шлюбі, було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя (постанова ВСУ у справі № 6-1568цс16). Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація права на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 29.01.2021 у справі № 161/14048/19-ц. Отже, спірний будинок хоча й був придбаний у період шлюбу, проте за особисті кошти позивача, тому цей житловий будинок не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивача. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved