Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна. В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що 07 червня 2014 року з [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі. В період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними був придбаний будинок № 63 по вул. Червоноармійській в м. Пятихатки Дніпропетровської області, який зареєстрований на імя відповідача. 27 травня 2016 року шлюб між ними розірвано, розподіл майна не проводився. У звязку з вищевикладеним просить визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння № 63 по вул. Ю.Голополосова в м. Пятихатки Дніпропетровської області. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що дійсно з позивачем з 07 червня 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі. 07.11.2014 року ним було придбано будинок № 63 по вул. Червоноармійській в м. Пятихатки Дніпропетровської області. Кошти на придбання вказаного будинку він отримав від його батька [PERSON], а тому вважає, що спірний будинок є його особистою приватною власністю, у звязку з чим у задоволенні позову просив ідмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка [PERSON] є її донькою, 07.06.2014 року донька зареєструвала шлюб з відповідачем. Власного будинку вони не мали, а тому за спільні кошти ними був придбаний будинок № 63 по вул. Червоноармійській в м. Пятихатки Дніпропетровської області. Частину коштів їм подарували на весілля, а частину коштів за які вони придбали будинок вони заздалегідь відкладали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка є її племінницею. В червні 2014 року племінниця вийшла заміж за [PERSON] Після весілля подружжя за подаровані їм кошти придбали будинок № 63 по вул. Червоноармійській в м. Пятихатки Дніпропетровської області. Свідок [PERSON] в судовому засідані пояснив, що відовідач [PERSON] є його сином, в червні 2014 року син одружився з [PERSON] Оскільки подружжя власного будинку не мали, він вирішив їм допомогти. Подружжя вибрало будинок, вони домовились з продавцем за ціну. Будинок № 63 по вул. Червоноармійській в м. Пятихатки Дніпропетровської області він купив для сина та невістки за 60000 грн., з яких 20000 грн. дало йому подружжя, вказані кошти їм подарували на весілля, а 40000 грн. доклав він. Згодом 20000 грн., які подружжя вклало в купівлю будинк він їм повернув. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України. Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23,24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб , розірвання шлюбу , визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства , з'ясувати джерело і час його придбання . До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя, та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї ( ч.4 ст. 65 СК України). Як встановлено судом і убачається із матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] з 07 червня 2014 року по 27 травня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб/а.с.11/ та копією рішення Пятихатського районного суду Дніпропетровської області про розірвання шлюбу/а.с.13/. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 07 листопада 2014 року подружжя придбало домоволодіння № 63 по вул. Червоноармійській в м. Пятихатки Дніпропетровської області/а.с.14-15/. Згідно п. 8 вказаного договору Покупець [PERSON] на час укладення цього договору знаходиться у зареєстрованому шлюбі, його дружина згодна з укладанням цього договору, що підтверджується її особистою заявою, посвідченою 07.11.2014 року приватним нотаріусом Пятихатського районного нотаріального округу [PERSON] Право власності на вказаний будинок зареєстровано за [PERSON]В./а.с.16/. Відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 04.07.2017 року позивач [PERSON] у період з 2013 по 2014 рік працювала, отримувала доходи/а.с.21/. Згідно копії розпорядження міського голови від 10 лютого 2016 року № 15-р «Про здійснення заходів з декомунізації в м. Пятихатки» вул. Червоноармійську перейменовано на вул. [PERSON]/а.с.25/. Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У силу ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, посилання відповідача [PERSON] про те, що кошти, які використані ним для придбання спірного будинку, є його особистою власністю, оскільки надані йому його батьком [PERSON] є безпідставні, оскільки договору дарування чи договору позики на підтвердження зазначених обставин суду не було надано. Відповідачем [PERSON] не доведено в судовому засіданні та не надано належних доказів того, що ним було придбано спірний будинок за його особисті кошти, що передбачено ч. 1 ст. 57 СК України, у звязку з чим вимоги позивача є законними та обгрунтованими, а тому пілягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved