Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, про визнання права власності за набувальною давністю. Свій позов позивач обґрунтовував тим, що у 1972 році року між нею та [PERSON] було досягнуто згоди про відчуження останнім на її користь садибного житлового будинку [ADDRESS] за суму 410 карбованців. 3 жовтня 1972 року умови договору купівлі продажу були повністю виконані, [PERSON] передав їй вищевказаний будинок, та Свідоцтво про право на спадщину, а вона в свою чергу передала останньому грошові кошти у загальній сумі 410 карбованців. Вона пропонувала продавцеві укладений між ними правочин посвідчити нотаріально, проте останній, пославшись на зайнятість, від нотаріального посвідчення ухилився. Так як вона заволоділа нерухомим майном на законних підставах, проживає у вказаному житловому будинку відкрито та безперервно більше десяти років, володіє та користується будинком як власним, вважає, що вона набула прав власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся в встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суду не повідомив. Представник відповідача Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи при його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що [PERSON] є її матір'ю. З самого народження, а саме з 1972 року вона проживала разом із сім'єю за адресою: [ADDRESS]. Весь цей час вони користувалися вказаним житловим будинком, сплачували комунальні послуги, вели господарство. Свідок [PERSON] суду повідомив, що тривалий час проживає недалеко від [PERSON], яка з 1972 року проживає за адресою: [ADDRESS] У вказаному будинку вона проживала весь цей час безперервно зі своєю сім'єю. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Виходячи зі змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. За змістом ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В ході розгляду справи було встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON], зазначене підтверджується наданим свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08 вересня 1972 року. Крім того, вказане підтверджується повідомленням КП «Михайлівське районне архітектурно - планувальне та техінвентарізаційне бюро» від 18 травня 2017 року, у відповідності до якого право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 18 травня 2017 року зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 вересня 1972 року (а.с. 10). Відповідно до виписки з домової книги житлового будинку [ADDRESS] позивач [PERSON] зареєстрована в вказаному житловому будинку з 1972 року (а.8-10) Згідно розписки від 3 жовтня 1972 року [PERSON] отримав від [PERSON] 410 карб. за будинок по [ADDRESS] Відповідно до технічного паспорту, виданого КП «Михайлівське районне архітектурно - планувальне та техінвентарізаційне бюро», садибний житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 11) Як зазначено в пунктах 9,13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 « Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до пункту Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс України набирає чинності з 0 січня 2004. Згідно пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності Цивільним кодексом України, тобто, відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися не раніше, ніж з 01 січня 2001, отже, позовні вимоги про визнання права власності на нерухомий об'єкт за набувальною давністю можуть бути предметом розгляду саме з цієї дати. Беручи до уваги вищевикладене, суд, враховуючи те, що позивач [PERSON] дійсно відкрито і добросовісно володіє житловим будинком [ADDRESS] з 1972 року, утримує його, сплачує всі комунальні послуги, що підтверджується наданими доказами, з чого слідує, що позивач є добросовісним набувачем. Також судом встановлено, що інші особи, якіб претендували на будинок не встановлені, тому суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на житловий будинок за позивачем за набувальною давністю підлягають задоволенню. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першо їстатті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень." На підставі викладеного,

Outcome: approved