Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

В липні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначав, що 17.01.2007 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем був укладений договір без номеру, який складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Відповідачу був наданий кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 5 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, як зазначає позивач, [PERSON] взяті на себе зобов'язання щодо виконання умов договору, не виконує, у зв'язку з чим станом на 20.06.2013 р. Відповідач має заборгованість за кредитним договором в сумі 30905, 01 грн., що складається з наступного: - 10076, 12 грн. - заборгованість за кредитом; - 10983,57 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; - 7897,46 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 500 грн. - штраф (фіксована частина); - 1447, 86 грн. - штраф (процентна складова). Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 30905, 01 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 309,05 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, та з наведених у позовній заяві підстав прохає його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, категорично заперечують проти його задоволення. При цьому відповідач в своїх поясненнях посилається на те, що зазначений кредитний договір з Банком він не укладав, гроші за цим договором не отримував. Заяву позичальника від 17.01.2007 року, яку було надано банком на підтвердження заявлених вимог, - він не підписував. Тому на його думку на нього не можуть бути покладені зобов'язання щодо сплати заборгованості за підставами викладеними в позові. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані у справі докази дійшов наступних висновків: Частиною 3 ст. 10 ЦПК України та ч.1 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна і зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 статті 60 ЦПК Украни доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст. 58 ЦРК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що 17.01.2007 року позивачем та особою, яка назвалася [PERSON], був укладений договір кредиту б/н, за яким позичальнику був наданий кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 5 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7-11). Зобов'язання за укладеним договором не виконувались, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитом у сумі - 30905, 01 грн., в тому числі: борг за кредитом - 10076, 12 грн., 10983,57 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 7897,46 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1447, 86 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.4-6). Розглядаючи спір, суд за клопотанням відповідача у відповідності до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, ст. 143,144 ЦПК України призначив почеркознавчу експертизу, за результатами проведення якої експертом відділу криміналістичних експертиз НДЄКЦ при ГУМВС України в Запорізькій області зроблений висновок про те, що наявні від імені відповідача підписи в заяві б/н на видачу кредиту від 17. 01.2007 року , а саме: підпис на зворотному боці цієї заяви в графах «подпись», в розділах «Клиент», «Кредитну карту и ПИН получил» - виконані не [PERSON], а іншою особою. Висновок експерта Д №120 від 14 квітня 2014 року долучено до матеріалів справи. Проте, представник позивача в судовому засіданні вважає , що суд не повинен приймати висновки вказаної експертизи як належний доказ при розгляді справи, оскільки з моменту укладення кредитного договору до моменту проведення експертизи пройшов тривалий час, і тому експерт, на його думку, може помилятися в своїх висновках. При цьому питання щодо обсягу необхідних та достатніх для експертного дослідження матеріалів, які підлягають направленню на експертизу і містять вільні та експериментальні зразки підпису відповідача, огляд цих матеріалів, з точки зору їх повноти та придатності для проведення експертизи, визначався судом за погодженням сторін, зокрема в присутності представника позивача, і заперечень від останнього щодо цих зразків не надходило. А оригінал написаної від імені [PERSON] заяви б/н від 17. 01.2007 року, що є формою кредитного договору, - надався суду особисто представником позивача із кредитної справи ПАТ КБ «Приватбанк». Необгрунтованим висновок експерта може бути визнано, якщо наявні сумніви щодо застосованої експертом методики, недостатній обсяг проведених експертом досліджень, висновки експерта не випливають із результатів досліджень або суперечать ним, і в інших подібних випадках. Вказаний висновок експерта позивачем не оскаржений та в судовому засіданні жодними іншими належними доказами спростований не був. Згідно із роз'ясненнями, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Позивачем всупереч наведеним приписам, при розгляді справи відповідне клопотання про призначення повторної або додаткової експертизи не заявлялося. Тобто заперечення позивача фактично зводяться до формальної незгоди з висновком експерта Д/№ 120 від 14.04.2014 року. Висновок експертизи, наявний в матеріалах справи, зроблений експертом науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, складений фахівцем, який мав право проведення почеркознавчого дослідження та був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку. Зазначений висновок мотивований, містить розгорнуті дослідницьку та мотивувальну частини. Отже, оскільки при розгляді справи у суду не виникло сумнівів щодо правильності висновку експерта Д/№ 120 , він, на думку суду, є належним і допустимим доказом у розумінні ст. 57-60 ЦПК України, який містить відомості про обставини, які мають значення для справи. За положеннями ст.202, 204, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, однією з ознак укладення правочину (договору) є посвідчення наміру сторони прийняти на себе зобов'язання відповідно до змісту вчиненого правочину, яке полягає у його підписанні із зазначенням реквізитів сторін такого правочину. Відтак, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого у письмовій формі. У разі відсутності власноручного підпису сторони правочину слід вважати, що такий правочин не відповідає вимогам, які встановлюються до письмової форми правочину Законодавцем встановлена письмова форма укладення кредитного договору як обов'язкова ( ч.1 ст.1055 ЦК України ). Приписами ч.2 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Частиною 2 ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідач [PERSON] у відповідності до ст., ст. 10, 60 ЦПК України довів суду, що кредитний договір він не підписував, відповідно не має зобов'язань перед позивачем, а тому не повинен відповідати за кредитним договором, який не укладав. Отже, з врахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованим та недоведеним, в силу чого задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача витрати понесені нею за проведення судово-почеркознавчої експертизи в розмірі 900,48 грн.

Outcome: approved