Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання право власності на гараж № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] загальною площею 40,0 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що на підставі рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Київської районної у м. Полтаві ради «Про розгляд заяв громадян про затвердження документації із землеустрою та передачу у власність земельних ділянок від 13 червня 2019 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] та надано їй у власність земельну ділянку за цією адресою площею 25 кв. м. для будівництва індивідуального гаражу ( кадастровий номер 5310136400:11:004:0452). Право власності зареєстровано в установленому порядку. Позивач на даній ділянці збудувала гараж , на який просить визнати за нею право власності. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні з викликом сторін. 02 жовтня 2019 року позивачем надано уточнену позовну заяву. У судове засідання позивач не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача Київської районної у м. Полтаві рада в судове засідання не з`явився, належно повідомлений про час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, при вирішення позову покладається на розсуд суду. Від представника третьої особи Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у Полтавській області надійшли письмові пояснення щодо розгляду справи за відсутність представника, при вирішенні позову покладається на розсуд суду. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Суд, дослідивши матеріали та докази по справі, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 0.0025 га , що знаходиться за адресою [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва індивідуального гаражу ( кадастровий номер 5310136400:11:004:0452 ), що підтверджується рішенням сорок п`ятої сесії сьомого скликання Київської районної у м. Полтаві ради « Про розгляд заяв громадян про затвердження документації із землеустрою та передачу у власність земельних ділянок» ( а.с.6) та витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку ( а.с. 7). Відповідно до технічного паспорту, за адресою [ADDRESS] площею 22,9 м2, а також підвал 1 площею 4,8 м2, підвал 2 площею 12,3 м2, а всього загальною площею 40 м2. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно- технічної експертизи № 46 гаража [NUMBER] за адресою [ADDRESS] технічний стан гаража є задовільний, не суперечить вимогам ДБН В.2.3.-15:2007 «Споруди транспорту. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів» в частині об`ємно-планувального рішення та ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських селищ» в частині розташування гаражу по відношенню до будівель та споруд іншого призначення. Гараж є об`єктом завершеного будівництва і придатний для подальшої експлуатації. Згідно ч.5 ст. 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. При цьому, в п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII "Про основи містобудування" спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до п. 12 цієї постанови у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст.376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст.375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст.376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації. Позивач зверталась до зазначених органів місцевого самоврядування щодо прийняття самочинно збудованого гаражу в експлуатацію, але отримала відмову та роз`яснення щодо звернення з вказаним питанням до суду, оскільки тільки у разі визнання за нею права власності на гараж у судовому порядку, гараж може бути прийнятий в експлуатацію та право власності позивача зареєстроване в установленому законом порядку. Порушене позивачем питання про прийняття спірного нерухомого майна в експлуатацію було предметом розгляду компетентного державного органу, а отже наявні підстави вважати про наявність спору про право. Вирішуючи спір суд бере до уваги вимоги ч. 1-3 ст. 375 ЦК України, яка передбачає, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Позивач є власником земельної ділянки, на якій вона здійснила будівництво гаража без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, цільове призначення якої для будівництва індивідуального гаража. Згідно висновку експерта гараж збудований з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, не порушує будь-чиїх прав. Здати вказаний об`єкт самочинного будівництва у позасудовий спосіб позивач позбавлений можливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що права позивача порушені, спосіб захисту прав не суперечить загальним засадам цивільного судочинства та підлягають захисту у судовому порядку, шляхом задоволення позовних вимог.

Outcome: approved