Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позицію сторін по справі, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У рішенні Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року у справі №14-рп/2004 зазначив, що свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності з статтею 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (п.1 статті 36 КЗпП), а також інші підстави, передбачені контрактом (пункт 8 ст.36 КЗпП). У відповідності з частиною 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Судом встановлено, що 06.07.2016 року [PERSON] згідно наказу по підприємству від №15 був прийнятий на посаду юриста, за сумісництвом, до фізичної особи підприємця [PERSON] (РНОК1111 [NUMBER] ) (а.с.7) та з ним було укладено строковий трудовий договір від 06.07.2016 року строком до 05.07.2017 року, згідно якого він повинен був виконувати обов`язки юриста, а роботодавець виплачувати йому кожен місяць заробітну плату в сумі 25000,00 гривень (а.с.6). Згідно заяви про звільнення від 03.06.2017 року написаної [PERSON] , останній написав заяву про звільнення з посади юриста з 21.06.2017 року за власним бажанням, згідно зі статтею 38 КЗпП України (а.с.10), про отримання оригіналу даної заяви відповідачкою ФОП [PERSON] мається відмітка на його копії про отримання даної заяви 03.06.2017 року. Позивач посилається на те, що при його звільненні його звільнили за невірною статтею КЗпП України, в зв`язку із чим невірно вказано, як в наказі про його звільнення, так і в трудовій книжці та в податковому звіті записи - тобто підставу його звільнення та дату з якої його треба звільнити. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. На підставі записів в ній встановлюється як загальний, так і страховий (спеціальний) трудовий стаж, який за чинним законодавством враховується під час призначення пенсій, надання пільг тощо. Саме тому велике значення має правильне внесення змін, у цей документ, а також виправлення неправильних або неточних записів. Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (надалі - Інструкція №58), встановлено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників, понад п`ять днів, а також на позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.93 №301 "Про трудові книжки працівників" (надалі - Постанова №301) трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації (надалі - підприємство). За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (пункт 4 Постанови №301). Згідно з пунктом 2.3 Інструкція №58 Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Згідно з пунктом 2.6 Інструкція №58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо виправлення виконується роботодавцем, де було зроблено відповідний запис. Так позивачем [PERSON] була написана власноруч заява про звільнення його від 03.06.2017 року, з посади юриста з 21.06.2017 року за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України, яка прийнята відповідачкою ФОП [PERSON] 03.06.2017 року з відміткою «Получила, согласна, не возражаю» (а.с.10). На підставі наказу №23 від 05.07.2017 року [PERSON] було звільнено з посади юриста у зв`язку з із закінченням строку трудового договору, згідно п.2 ст.36 КЗпП України, з 05.07.2017 року (а.с.7), та в трудовому договорі зроблено запис відповідачкою в п.13 вказано, що трудовий договір розірваний сторонами 05.07.2017 року «звільнений з посади юриста із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України, з 05.07.2017 року» (а.с.6), також в трудовій книжці зроблено запис від 05.07.2017р. «звільнений з посади юриста із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України. Наказ 23 від 05.06.2017р.» (а.с.11), тобто дані внесені в наказ, трудовий договір та трудову книжку позивача, не відповідають його волевиявленню. Оскільки в судовому засіданні представником відповідачки позовні вимоги позивача визнані в повному обсязі, та судом встановлено, що позивач писав заяву про звільнення 03.06.2017 року де просив його звільнити за ст.38 КЗпП України, і заперечень у відповідачки на той час не було, то у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо скасування наказу №23 від 05.07.2017 року та зроблений запис в його трудовій книжці про його звільнення та зобов`язанням відповідачки внести змін та виправлення до вищевказаних документів. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, а при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору оскільки є інвалідом другої групи, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у розмірі 908,00грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved