Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. За вказаною адресою окрім них, зареєстрований [PERSON] Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, однак не проживає з 2011 року. Жодних особистих речей відповідача в квартирі немає, витрати на утримання квартири не несе. Реєстрація [PERSON] у вищевказаній квартирі тягне за собою понаднормові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Відповідач відмовляється добровільно зняти себе з місця реєстрації. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] вимоги заявленого позову підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Просила позов задоволити в повному обсязі, не заперечила щодо винесення заочного рішення (а.с. 38). Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON] в судове засідання не з'явились з невідомих суду причин, хоча про день та час слухання справи повідомлився належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 29-31, 35-37, 41). З урахуванням думки представника позивачки та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права користування нерухомим майном внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 25.02.1994 року, виданого Агенством по приватизації державного житлового фонду згідно з рішенням МВК (наказом) від 22.02.1994 року №45-Р, свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.09.2010 року, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федина А.М., зареєстровано в реєстрі за №3-1739, Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №24740700 від 15.09.2010 року, Витягу про державну реєстрацію прав Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації №27687515 від 19.10.2010 року, 2/3 частки квартири [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], 1/3 частки зазначеної квартири на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] (а.с. 14, 15, 16). Як вбачається із заяви КП "Муніципальна інвестиційна управляюча компанія" від 21.08.2018 року №02-02/00048, свідки [PERSON], [PERSON] стверджують, що гр.[PERSON] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 40). Позивачка [PERSON]. вказує, що реєстрація гр. [PERSON] у її квартирі, який насправді там не проживає, перешкоджає здійсненню нею права на вільне користування та розпорядження майном. Крім цього, нарахування сум по оплаті житлово-комунальних послуг проводиться виходячи із кількості зареєстрованих в квартирі осіб. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК Україн на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 Житлового кодексу УРСР встановлено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що реєстрація [PERSON] у квартирі [ADDRESS], яка належить позивачці [PERSON] та третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON], створює перешкоди у здійсненні нею права вільного користування і розпорядження вказаною квартирою, а тому його слід поновити. Оскільки, відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, понад строки встановлені законодавством, не несе витрати по її утриманню, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою[ADDRESS]З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що ухвалою івано-Франківського суду від 04.06.2018 року звільнено [PERSON] від сплати судового збору, тому з відповідача слід стягнути в дохід держави 704,80 гривень судового збору. На підставі викладеного, відповідно до ст. 150 ЖК України, ст.ст. 242, 317, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 77-81 ЦПК України,

Outcome: approved