Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Вінницького центру соціальної реабілітації дітей-інвалідів "Промінь" Міністерства праці та соціальної політики України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року позивача поновлено на посаді викладача трудового навчання Вінницького центру соціальної реабілітації дітей-інвалідів «Промінь» Міністерства соціальної політики України з 06.01.2015 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.01.2015 року до дня поновлення на роботі в сумі 9\~381,12 грн. Лише 22.07.2015 року відповідачем видано наказ про поновлення позивача на роботі, з яким останню ознайомлено 24.07.2015 року. На підставі вищевикладеного, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.05.2015 року по 23.07.2015 року, тобто до фактичного дня поновлення на роботі. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26.05.2015 року установлено, що за два останні місяці роботи середня заробітна плата складада 97, 72 грн. в день. Тому позивач просить стягнути 3\~908, 8 грн. (кількість робочих днів з 27.05.2015 по 23.07.2015 року становить 40 днів, а тому 40х97,72 = 3\~908,8 грн.). На підставі вищевикладеного позивач просить задовольнити позов. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Пояснив, що відповідач всіляко затягував поновлення позивача на роботі, позивач була змушена звернутись до виконавчої служби, оскільки відповідач добровільно не виконував рішення суду. Тільки 24.07.2015 р. її було поновлено на роботі та виплачено суму середнього заробітку. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на надані суду письмові заперечення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26.05.2015 року, визнано незаконним звільнення [PERSON] з роботи, поновлено останню на посаді викладача трудового навчання Вінницького центру соціальної реабілітації дітей інвалідів «Промінь» Міністерства соціальної політики України, а також стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.01.2015 року до дня поновлення на роботі в сумі 9\~381, 12 грн. (а.с.4-6). Відповідно довідки про заробітну плату від 25.02.2015 року заробітна плата [PERSON] з січня 2014 року по грудень 2014 включно складає 33\~796, 28 грн. (а.с.7). Фактичне поновлення позивача на роботі відбулось 24.07.2015 р., що визнано представником відповідача у судовому засіданні. Таким чином, період з 27.05.2015 р. по 24.07.2015 р. також є часом вимушеного прогулу позивача внаслідок затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, оскільки частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Аналіз ч. 5 ст. 235 КЗпП України та ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави вважати, що рішення суду вказує на обов'язок, а не право роботодавця не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків незаконно звільненого працівника.. За вимогами статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов'язками, які мали місце до звільнення; здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням; поновлення безперервного стажу роботи, у тому числі стажу для відпустки та поновлення у всіх правах за цією посадою (отримання надбавок тощо). Отже, встановлення факту порушення власником підприємства вимог ст. 235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника, є підставою для стягнення з власника підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При зверненні до суду позивач посилалась на те, що судовим рішенням її було поновлено на роботі, зобов'язано відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, між тим, з боку відповідача було вчинено дії по встановленню способу виконання рішення суду, що фактично перешкоджало його виконанню. За змістом позовних вимог [PERSON] просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов'язаного із затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Доводи представника відповідача щодо відсутності вини підприємства у невиконанні рішення, не мають правового значення для вирішення спірного питання, оскільки негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі є обов'язком, а не правом власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення, незалежно від відкриття виконавчого провадження, видати наказ про поновлення на роботі. Такий наказ негайно виданий не був. Оскільки судом встановлено, що в період з 27.05.2015 р. по 24.07.2015 р. рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненої [PERSON] відповідачем не виконувалось, то цей період часу слід вважати вимушеним прогулом, який підлягає оплаті. Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується згідно з Порядком затвердженим Постановою КМУ від 8 лютого 1995 року №100, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Власного розрахунку спірної суми відповідачем суду не надано. Доказів того, що із часу звільнення позивача до часу поновлення її на роботі відповідач здійснював підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів суду не надано у зв'язку з чим відсутні підстави коригування середньомісячної заробітної плати позивача. Частинами першою, третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивачем обчислено середній заробіток за день виходячи з даних про її середньоденний заробіток, які містяться у рішенні Апеляційного суду Вінницької області від 26.05.2015 року, та який складає 3\~908,80 гривень (40 робочих днів х 97,72 гривень середньоденного заробітку = 3\~908,80 гривень (без вирахування податку та інших обовязкових платежів). На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі вимог статті 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 гривень (0,4 мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2016 р.).

Outcome: approved