Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачі покликаються на те, що вони є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Дана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15 липня 1996 року. Факт належності [PERSON] даного документу підтверджується рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13.05.2020 року у справі № 559/61/20. У квартирі за вищевказаною адресою зареєстровані вони, а також їхній син, який є відповідачем у справі - [PERSON] . У процесі співжиття відповідач неодноразово влаштовував сімейні сварки, вживає щодо них нецензурну лайку. Проживання разом з ним стало для них нестерпним. Відповідач не несе витрат по утриманню будинку, порушує правила співжиття і робить неможливим проживання з ним в будинку, добровільно залишити квартиру не бажає. Також відповідач постійно зловживає алкоголем, нищить хатнє майно. Протягом останніх 10-ти років вони неодноразово зверталася за захистом своїх прав до правоохоронних органів. Однак застосовувані ними засоби впливу ніякої результату не приносили. Відповідач і надалі характеризувався зухвалим поводженням з ними. Зокрема, 03 грудня 2012 року близько 19:00 години [PERSON] по місцю проживання вчинив сварку зі своєю матір`ю [PERSON] , під час якої обзивав її нецензурними словам шарпав за одяг. Вони були змушені викликати працівників міліції задля захисту свого здоров`я. 13 грудня 2012 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області виніс постанову у справі № 1705/3972/2012, відповідно до якої [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення вигляді штрафу в сумі 51 грн. Однак, вжиті працівниками правоохоронних органів заходи не мали жодного ефекту. Відповідач і далі продовжував свої протиправні дії, що робило спільне життя неможливим. Так, 24.02.2017 року близько 19:00 год. [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання, вчинив психологічне насильство в сім`ї відносно них, ображав їх нецензурними словами, погрожував фізичною розправою. За даними фактами 06 квітня 2017 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області виніс постанову у справі № 559/791/17, відповідно до якої [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративної правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано стягнення у виді семи діб адміністративного арешту. 25 квітня 2017 року о 16:30 год. відповідач знову вчинив психологічне насильство відносно своїх батьків, ображав їх нецензурними словами, погрожував фізичною розправою. 03 травня 2017 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області виніс постанову у справі № 559/964/17, відповідно до якої [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення вигляді 60 годин громадських робіт. Як свідчить лист від 16.10.2020 року № 10652/208/01/3-2020 Дубенського відділу поліції ГУНП в Рівненській області, протягом 2017-2019 років вони п`ять разів зверталися із заявами до поліції щодо вчинення щодо них домашнього насильства [PERSON] . Даний факт свідчить про систематичність його незаконної діяльності та неможливість подальшого спільного проживання з ним в одному житловому приміщенні. Крім цього про можливість повторних актів насильства стосовно них свідчить та обставина, що відповідач перебуває на обліку у диспансерному психоневрологічному відділенні Комунального закладу «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» у зв`язку з розладами психіки та поведінки в наслідок систематичного вживання алкоголю. Однак самостійно не бажає лікуватися від алкогольної залежності, а на прохання розпочати лікування агресивно реагує. З метою досудового врегулювання ситуації, що склалася, 25.03.2019 року вони звернулися до відповідача шляхом надсилання повідомлення з проханням добровільно знятися з реєстраційного обліку за адресою належної їм квартири, проте жодних дій щодо зняття з реєстраційного обліку він не вчинив. Зважаючи на вказані обставини, просять виселити [PERSON] із належного їм житлового приміщення. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги, з підстав, зазначених у позові, який просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, зазначив, що іншого житла не має. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належить їм на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15 липня 1996 року. Факт належності [PERSON] даного документу підтверджується рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13.05.2020 року у справі № 559/61/20 (а.с. 8, 9-10). Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої Центром надання адміністративних послуг Дубенської міської ради № 07-01-20/2518 від 13.10.2020, у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Як свідчать постанови Дубенського міськрайонного суду Рівненської області у справах №1705/3972/2012 від 13.12.2012, №559/791/17 від 06.04.2017, №559/964/17 від 03.05.2017, [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 12, 13, 14). Позивачі звертались до відповідача з листом, в якому просили здійснити в добровільному порядку зняття з реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Як свідчить повідомлення Дубенського відділу поліції ГУНП в Рівненській області від 16.10.2020 року № 10652/208/01/3-2020 протягом 2017-2019 років [PERSON] п`ять разів зверталась із заявами до поліції щодо вчинення сімейного насильства [PERSON] (а.с. 17-18). Згідно ч. 1ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканність житла. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. ч. 1, 3ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Із змісту ст. 10 ЖК України вбачається, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Жилі будинки та жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Дана стаття встановлює ряд обов`язків, які мають особи, які використовують жилі приміщення на праві власності або на праві користування. Власники та користувачі приміщень зобов`язані: 1) дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають. Цей обов`язок нерозривно пов`язаний із загальним обов`язком використовувати жилі приміщення за призначенням, для задоволення своїх житлових потреб. Дбайливе ставлення до будинку означає відповідне відношення до санітарно-технічного та іншого обладнання, об`єктів благоустрою, дотримуватися правил утримання жилих будинків, пожежної безпеки, дотримувати чистоту та порядок у під`їздах, на сходових клітинах та в інших місцях загального користування; 2) використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; 3) додержуватися правил користування жилими приміщеннями; 4) не використовувати жилі будинки та жилі приміщення на шкоду інтересам суспільства. Мова йдеться про загальну заборону зловживання правами власників та наймачів жилих будинків та приміщень, а також про повагу до прав інших громадян. Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Як зазначено у ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із змісту даної норми вбачається, що виселення вказаних уст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення - це санкція за скоєне правопорушення. Дана стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконавчих комітетів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місце проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачами у всіх трьох варіантах підстав виселення виступає наймодавець, а у випадку "в" - і інші зацікавлені особи, права яких порушуються (власники або наймачі сусідніх квартир тощо). Із змісту ст. 157 ЖК України вбачається, що, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12 квітня 1985 за №2 при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Позивачі зазначають, що відповідач систематично порушує правила співжиття, не несе витрат по утриманню будинку, влаштовує сімейні сварки, бійки, вживає щодо них нецензурну лайку, що унеможливлює подальше спільне проживання з ним в одному житловому приміщенні. Позивачі неодноразово звертались до правоохоронних органів за захистом своїх прав, проте, заходи вжиті працівниками правоохоронних органів, а також застосування адміністративних стягнень судом відносно відповідача результатів не дали, його поведінка по відношенню до батьків не змінилась. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про виселення з житлового приміщення є таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved