Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: вїзд Український, 2 в м. Мерефа Харківського району Харківської області, в порядку набувальної давності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 02.06.1998 року, тобто вже більше 10 років вона фактично добросовісно, відкрито та безперервно володіє й користується житловим будинком з надвірними будівлями, який розташований за адресою: вїзд Український, 2 в м. Мерефа Харківського району Харківської області. Вказувала, що ніхто крім неї не здійснює витрати по його утриманню, не цікавиться подвірям та не сплачує комунальні послуги, а інші особи не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, а тому визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України, визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями за набувальною давністю. Позивач та представник позивача [PERSON], діюча на підставі договору про надання правової допомоги від 12.02.2015 року в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON], зареєстроване місце проживання (перебування) якого не відоме, викликався в судове засідання через оголошення у пресі, про що свідчить наявне в матеріалах справи оголошення в газеті «Слобідський край» від 07.03.2015 року. Таким чином, відповідач [PERSON], будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та заперечень проти позову не подав. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечували позивач та її представник. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє повне підтвердження в процесі розгляду справи. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 02.09.1996 року державним нотаріусом Першої Харківського району та області державної нотаріальної контори за реєстровим №2-3914, зареєстрованого в Харківському міжміському БТІ 17.09.1996 року, житловий будинок, розташований за адресою: вїзд Український, 2 в м. Мерефа Харківського району Харківської області на праві приватної власності належить відповідачу [PERSON] Позивач [PERSON] в спірний житловий будинок вселилась 02.06.1998 року, що підтверджується штампом в паспорті про зареєстроване місце проживання, копія якого наявна в матеріалах справи; відомостями будинкової книги; інформаційною довідкою Виконкому Мерефянської міської ради №108/1 від 29.01.2015 року. [PERSON] несе всі витрати по утриманню спірного житлового будинку з надвірними будівлями, проводить оплату за електроенергію, утримує його в придатному для проживання та користування стані, власними коштами проводить поточні ремонти, що підтверджується договором про користування електричною енергією, укладеним між позивачем та АК «Харківобленерго» №5269 від 08.05.2008 року; квитанціями на оплату електроенергії; актом-нарядом на планову заміну лічильника від 05.01.2010 року. Як вбачається з копії будинкової книги на спірний житловий будинок, відповідач [PERSON] 24.08.1998 року був виписаний з нього. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області [PERSON] зареєстрованим чи знятим з реєстрації не значиться. Актом від 26.02.2015 року, складеним жителями вїзду Українського в м. Мерефа Харківського району Харківської області та засвідченим депутатом Мерефянської міської ради, встановлено, що відповідач [PERSON], який є сином позивача, в 1996 році виїхав на інше постійне місце проживання, до спірного будинку не повертався, з того часу догляду ні за будинком, ні за матірю, яка є людиною похилого віку, не здійснював. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили встановлені актом факти та додатково вказували, що спірний житловий будинок було збудовано подружжям [PERSON] та [PERSON] в 1965 році, в якому сімя постійно проживала. Зазначали, що з 1980 року до червня 1998 року [PERSON] проживала в іншому місці, а саме в с.Левківка нині Зміївського (бувшого Готвальдівського) району Харківської області. В червні 1998 року [PERSON] переїхала на постійне місце проживання до житлового будинку №2 по вїзду Українському в м. Мерефа Харківського району Харківської області, де мешкає і зараз. Свідки підтвердили, що переселяючись [PERSON] була впевнена в тому, що вселяється у свій будинок після смерті чоловіка [PERSON], бо на той час син позивача вже в ньому не проживав, інші особи на нього не претендували. Зазначили, що з 1996 року [PERSON] жодного разу не бачили на подвірї, що він не здійснює догляду за матірю, яка є людиною похилого віку та має проблеми зі здоровям. Вказували, що бачили як провідує та допомагає позивачу тільки племінниця [PERSON]. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка приходиться позивачу рідною племінницею, підтвердила, з власної ініціативи їй допомагає, яка в похилому віці залишилась проживати одна. Свідок підтвердила, що [PERSON] проживає в спірному будинку з 1998 року, сама здійснює його утримання, запрошує робітників для проведення поточних ремонтів, сама оплачує електроенергію, особових рахунок відкрито на імя позивача. Зазначила, що останнім часом на прохання тітки та за її кошти здійснює оплату комунальних послуг. Судом встановлено, що [PERSON] добросовісно заволоділа спірним житловим будинком та продовжує відкрито й безперервно володіти, користуватися ним, ніхто крім неї не здійснює витрати по його утриманню, не цікавиться будинком та не сплачує комунальні послуги. Отже, позивач фактично відкрито та безперервно володіє цим нерухомим майном, не порушуючи права та інтереси будь-яких інших осіб. Згідно із ст. 325 ЦК України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ч.3 ст.397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до положень ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 цієї статті, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно положень ст.5 ЦК України про дію закону у часі та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) то норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Відповідно до абз.1 п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. В роз'ясненнях Міністерства юстиції України від 13.10.2011 року «Про деякі аспекти забуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» зазначено наступне. У випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Враховуючи, що [PERSON] добросовісно заволоділа спірним житловим будинком з надвірними будівлями та вже більше ніж 10 років відкрито і безперервно володіє ним як своїм власним, здійснює обслуговування будинку, доглядаючи за ним, здійснюючи необхідні ремонтні роботи, добросовісно користується нерухомим майном, а інші особи не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України, визнати за позивачем право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: вїзд Український, 2 в м. Мерефа Харківського району Харківської області, за набувальною давністю. Згідно абз. 2 п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Задовольняючи позовні вимоги, суд в порядку ст.88 ЦПК України стягує з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 460 гривень 00 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved