Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Золочівського нотаріального округу Швець О.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 18.04.2007; скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] ; визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 18.08.2007; скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що її матері [PERSON] належав на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . 10.06.2005 [PERSON] на прохання свого сина [PERSON] видала нотаріально посвідчену довіреність для вирішення питання щодо перерахунку пенсії. Натомість, 18.04.2007 [PERSON] від імені [PERSON] без її відома та згоди, реалізовуючи зловмисну домовленість з [PERSON] з приводу виводу майна зі складу спадщини на свою користь, уклав договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку з господарською будівлею та дворовими спорудами, згідно якого продав цей будинок [PERSON] . Після цього, продовжуючи реалізовувати зловмисну домовленість, 18.08.2007 [PERSON] та [PERSON] знову уклали договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, згідно якого право власності на будинок перейшло до [PERSON] . Зазначає, що на той час [PERSON] мала намір заповісти усе майно їй (позивачці), а тому очевидним є факт введення її в оману. Таким чином, у зв`язку з зловмисною домовленістю представника її матері [PERSON] із [PERSON] житловий будинок вибув із законного володіння [PERSON] на користь [PERSON] , який надалі заповів цей будинок [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також, позивачка зазначає, що вона набула право власності на вказаний будинок (в порядку спадкування за законом) після набрання законної сили рішенням Бродівського суду Львівської області від 26.07.2017, а таму звертається до суду за захистом порушеного права. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому не заперечив щодо задоволення позовних вимог. Підтвердив викладені в позовній заяві обставини щодо його домовленості із [PERSON] щодо укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку. Вказав, що весною 2007 року [PERSON] звернувся до нього з проханням допомогти вивести із складу спадщини житловий будинок. В подальшому, 18.04.2004 між ними був укладений договір-купівлі продажу житлового будинку, [PERSON] при укладенні договору діяв від імені матері без її згоди та відома. 18.08.2007 вони знову уклали договір купівлі-продажу цього ж будинку, за яким житловий будинок [ADDRESS] перейшов у власність [PERSON] . Зазначив, що жодних коштів за вказаний будинок він не передавав і не отримував, у будинок він не вселявся і ніколи в ньому не проживав. Представник відповідача [PERSON] подав письмові пояснення (у вигляді вступного слова представника відповідача), у яких зазначив, що вважає вимоги викладені у позові безпідставними та необґрунтованими. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника, коли представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. А у рішенні Верховного Суду у спорі між тими ж сторонами і про той же предмет (від 06.11.2019 по справі №439/67/14-ц) зроблено висновок про те, що «видача [PERSON] на ім`я [PERSON] довіреності, якою довірену особу уповноважено, серед іншого, укладати та підписувати від її імені договори щодо продажу нерухомого майна, свідчить про спрямованість волі довірителя на відчуження належного йому спірного майна». Таким чином, вважає доведеним спрямованість волі довірителя ( [PERSON] ) на відчуження належного їй спірного майна, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин норм ст.232 ЦК України. Також, представник відповідача [PERSON] подав заяву про застосування строку позовної давності. Заяву мотивує тим, що про порушене право позивачка дізналася у 2010 році, а з даним позовом звернулася до суду у грудні 2019 року, з порушенням строків встановлених ст.257 ЦК України. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, представник позивачки подав заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неможливістю прибути в судове засідання, оскільки у нього загострилась хвороба. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Оскільки це повторна неявка позивачки та її представника в судове засідання, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, незважаючи на причини такої неявки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. При цьому [PERSON] вважається належним чином повідомленим про час та місце проведення розгляду справи, оскільки судом було скеровано повістку про виклик відповідача в судове засідання за місцем його роботи, і відповідно до акту складеного комісією працівників ТзОВ «Електроконтакт Україна» [PERSON] відмовився ознайомлюватися та отримувати повістку про виклик в судове засідання. Така позиція суду кореспондується із нормами ч.6 ст.130 ЦПК України, згідно якої судова повістка може бути надіслана за місцем роботи особи, що викликається до суду та ч.9 ст.130 ЦПК України, за приписами якої особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Крім того, відповідач [PERSON] викликався в судове засідання шляхом розміщення оголошення на сайті Золочівського районного суду Львівської області. Також, суд звертає увагу на процесуальну поведінку відповідача, який систематично відмовляється отримувати повістки про виклик в судове засідання, надіслані за місцем його проживання (поштові листи, якими скеровувались повістки [PERSON] повернулися на адресу суду 07.09.2021, 10.09.2021, 21.09.2021 по причинах закінчення терміну зберігання та відсутності адресата за вказано адресою). Представники відповідачки [PERSON] проти позову заперечили з мотивів викладених у письмових поясненнях, просили в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази по справі, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що спір щодо права власності на житловий будинок [ADDRESS] розглядався судами у справі №439/67/14-ц, у якій 06.11.2019 Верховним Судом прийнято постанову, якою рішення Бродівського районного суду Львівської області від 26 липня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 червня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Золочівського районного нотаріального округу Швець О.В., [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено. При винесенні вказаної постанови Веховний Суд вважав встановленими наступні фактичні обставини: Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 грудня 2001 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , до [PERSON] перейшло право власності на будинок з господарськими будівлями за [ADDRESS] . Згідно з умовами нотаріально посвідченої довіреності від 10 червня 2005 року [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником при укладенні дозволених законом правочинів, та, зокрема, вчиняти будь-які інші дії щодо належного їй на праві власності рухомого та нерухомого майна. 18 квітня 2007 року [PERSON] , діючи на підставі цієї довіреності в інтересах [PERSON] , уклав договір купівлі-продажу з [PERSON] , за яким [PERSON] придбав у власність житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] . Чоловік [PERSON] [PERSON] заявою від 18 квітня 2007 року надав дозвіл на відчуження [PERSON] спірного будинку та підтвердив, що договір укладається в інтересах сім`ї та відповідає їх спільному волевиявленню. 20 квітня 2007 року [PERSON] зареєстрував право власності на спірний житловий будинок у Золочівському МБТІ. В подальшому 18 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вказаного вище будинку. Згідно з повідомленням Золочівського МБТІ від 09 лютого 2011 року власником спірного будинку зазначено [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер.\~Із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] у передбачений законом строк до Золочівської державної нотаріальної контори звернулись [PERSON] та [PERSON] [PERSON] за життя склав заповіт, яким він усе своє майно заповів [PERSON] [PERSON] та [PERSON] [INFO] померла\~\~ [PERSON] . Положеннями ч. 4, 5\~ст. 82 ЦПК України\~передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відтак, суд вважає встановленими вказані обставини. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.07.2018, виданого приватним нотаріусом Золочівського нотаріального округу, судом встановлено, що позивачка [PERSON] успадкувала майно її матері [PERSON] , зокрема житловий будинок [ADDRESS] . 02.07.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до ст.232 ЦК України, яку позивач вказує як правову підставу позову, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. У постанові від 22.10.2019 по справі №911/2129/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що для визнання правочину недійсним на підставі\~статті 232 ЦК України\~необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Відповідно до частини третьої\~статті 238 ЦК України\~представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 383/1486/15-ц (провадження № 61-2629св18) зроблено висновок по застосуванню\~статті 232 ЦК України\~та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Згідно з умовами нотаріально посвідченої довіреності від 10 червня 2005 року [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником при укладенні дозволених законом правочинів, в тому числі вчиняти будь-які інші дії щодо належного їй на праві власності рухомого та нерухомого майна. У постанові від 06.11.2019 по справі №439/67/14-ц Верховний Суд зробив висновок, що видача\~\~ [PERSON] на ім`я\~\~ [PERSON] довіреності, якою довірену особу уповноважено, серед іншого, укладати та підписувати від її імені договори щодо продажу нерухомого майна, свідчить про спрямованість волі довірителя на відчуження належного йому спірного майна. Окрім того, про спрямованість волі [PERSON] на відчуження спірного житлового будинку опосередковано свідчить і той факт, що її чоловік [PERSON] надав дозвіл на відчуження вказаного будинку, підписавши відповідну заяву. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Доказів, які б свідчили про скасування виданої [PERSON] чи визнання її недійсною, позивачем не надано. При цьому суд враховує, що оскаржувані правочини були вчинені у 2007 році, а із заявою у прокуратуру [PERSON] звернулася лише 13.09.2010. Враховуючи, що довіреність видана [PERSON] нотаріально посвідчена, не скасована, не визнана недійсною, доказів відсутності дійсної волі [PERSON] , як власника майна, на відчуження належного їй будинку суду не надано, а відтак позивачем не доведено умислу в діях [PERSON] та факту існування зловмисної домовленості між ним та [PERSON] . Покази свідків [PERSON] а також позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] , допитаних як свідків суд не приймає до уваги як недопустимі, оскільки відповідно до частини першої\~статті 218 ЦК України\~заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Результати аналізу змісту наведеної норми статті\~ЦК України\~вказують, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у\~ЦК\~визначені прямо (частина друга статті\~937, частина третя статті\~949 ЦК). Такий висновок узгоджується із позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладеною у постанові від 06.11.2019 по справі №439/67/14-ц. Враховуюучи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Представник відповідачки [PERSON] звернувся до суду із заявою про стягнення на її користь витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 119000 грн., Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~п.2\~ч.2,\~ч.3,\~ч.4\~ст.137\~ЦПК України\~за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: складністю\~справи та\~виконаних адвокатом\~робіт (наданих\~послуг); часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. \~ \~ \~ \~Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. На підтвердження вартості наданих адвокатом послуг та виконаних робіт представник відповідачки надав договір про надання правової допомоги №20-01-2020 від 20.01.2020, договір про надання правової допомоги №18/06/18 від 18.06.2018, додаткову угода №3 до договору №18/06/18 про надання правової допомоги та акт наданих послуг від 16.09.2021. Умовами договору про надання правничої допомоги, укладеного відповідачкою з адвокатом Охмаком М.В. та додаткової угоди укладеної із адвокатом Зарембою В.В. передбачено розмір винагороди адвокатів за виконані роботи (надані послуги) та розмір гонорару адвокатів у разі позитивного вирішення справи. Згідно з актом наданих послуг від 16.09.2021, який підписаний відповідачкою [PERSON] та адвокатами Зарембою В.В. та Охмаком М.В. без заперечень, вартість наданих адвокатами послуг та виконаних робіт визначено у розмірі 119000 грн., який складається із вартості наданих адвокатами консультацій та вартості робіт по підготовці процесуальних документів по справі в розмірі 60000 грн., вартості послуг з представництва у судових засіданнях у розмірі 39000 грн. та гонорару успіху адвоката у розмірі 20000 грн. Аналізуючи вищевказаний акт, суд приходить до переконання, що вартість наданих адвокатами консультацій та виконаних робіт по підготовці процесуальних документів по справі визначена у розмірі 60000 грн., яку відповідачка просить стягнути із позивачки, є явно завищеною, не відповідає обсягу таких послуг та робіт, затраченому часу на їх виконання, є неспівмірною із складністю справи (враховуючи уже висловлену позицію Верховного Суду у справі №439/67/14-ц ) та підлягає зменшенню, а тому стягненню з позивачки підлягає 21000 грн. З приводу вартості послуг адвокатів по представництву інтересів відповідачки у 13-ти судових засіданнях у розмірі 39000 грн., суд вважає, що така доведена частково, оскільки представництво двома адвокатами одночасно в усіх 13 засіданнях не було забезпечено, окрім цього значна кількість засідань відкладалась у зв`язку з неявкою позивачки та її представника, а з позивачки слід стягнути 29000 грн. Що стосується узгодженого між відповідачкою та адвокатами гонорару, у випадку вирішення справи на користь відповідачки, в сумі 20000 грн., суд, з огляду на складність справи та її значення для відповідачки, приходить до висновку, що така сума має бути зменшена до 10000 грн. Тому, на думку суду, розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, слід зменшити до 60000,00 грн., що буде справедливим та відповідатиме складності справи, обсягу наданих послуг та часом, витраченим адвокатами. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved