Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 20.11.1991 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого вони за спільні кошти придбали житло на підставі договору купівлі-продажу від 18.03.1996 року, який було посвідчено завідуючою Першої житомирської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1-912. Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу, шлюб між ними розірвано 30.11.1999 року. Посилаючись на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак право позивача не визнається відповідачем, просила захистити її права в судовому порядку. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, судові повістки, направлені на його адресу, повернені відділенням поштового звязку з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення з огляду на наступне. Сторони перебували у шлюбі з 20.11.1991 по 31.11.1999 року (а.с. 7, 10). За період шлюбу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 18.03.1196 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого завідуючою Першої житомирської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1-912 (а. с. 11). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14439227 від 03.05.2008 року, власником квартири [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.26). Оскільки, спірну квартиру сторони придбали до 2004 р., тобто до набрання чинності СК України, то при вирішенні справи суд застосовує положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст. 22 КпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно до ст. 28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Пункт 9 Постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12.06.1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачає, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Таким чином, придбана у 1996 р. квартира є спільною сумісною власністю Позивача та Відповідача. Як вбачається з пояснень позивача, викладених у позові, відповідач на даний час не визнає право позивача на спірну нерухомість, не допускає до квартири. Так, в мережі Інтернет опубліковано оголошення про продаж спірної квартири. Автором оголошень зазначений [PERSON] (а.с.33). Відповідно до статті 61 СК України (чинного на даний час), об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені в частині третій статті 368 Цивільного кодексу України та в частинах першій і другій статті 60 Сімейного кодексу України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З наведеного випливає, що приписами статті 60 СК України закріплюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, підставами набуття якої є юридично визначений факт шлюбних відносин. За правилами частин перших статей 68 і 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна котре є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, власник майна, згідно ст. 392 ЦК України, може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки, судом встановлено, що право позивача на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], не визнається відповідачем, то суд приходить до висновку, що таке право позивача підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири, а тому позов підлягає задоволенню. Позивачем укладено договір про надання правової допомоги ФОП [PERSON] (виконавець) від 13.06.2017 року за нормами діючого на той час ЗУ«Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах», тобто до набрання чинності ЦПК України в ред. від 15.12.2017 року, тому суд вважає, норми ст.137 ЦПК України обмежують та звужують права позивача в частині відшкодування понесених нею витрат на правову допомогу за нормами законодавства, що діяло на момент укладення договору про надання правової допомоги. Тому суд вважає, що у даному випадку, з метою недопущення обмеження та звуження, а отже порушення прав позивача на відшкодування витрат на правову допомогу, понесені нею витрати в сумі 10000 грн. підлягають стягненню з відповідача, виходячи із розміру, встановленого ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах», та витраченого часу [PERSON] на надання правової допомоги, що підтверджується розрахунком від 16.06.2017 року за №16/06 та квитанціями до прибуткового касового ордера від 13.06.2017 року та 16.06.2017 року (а.с.20-22). Окрім того, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1016,76 грн.

Outcome: approved