Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до відповідачів у якій, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд: визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації № 3/10-15 від 22 січня 2015 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 22 січня 2015 року реєстраційний № 10И-15 на ім'я [PERSON] видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації № 3/10-15 від 22 січня 2015 року; стягнути із відповідачів на її користь судові витрати. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 10 грудня 2014 року вона звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 53, за умовами якого просила: продовжити пропущений з 25.04.2011 року строк не проживання в квартирі 52 будинку 129 Донецьке шосе у м. Дніпропетровську; усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення [PERSON] в квартиру 52 будинку 129 Донецьке шосе у м. Дніпропетровську. 21 травня 2015 року в судовому засіданні (головуюча суддя Беседа Г.В., справа № 202/12246/14-ц) за вищезазначеною справою [PERSON] заявив клопотання про долучення до матеріалів справи заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, за умовами якого її визнано такою, яка втратила право користування житлом. Для необхідності ознайомлення з матеріалами справи судом оголошена перерва в судовому засіданні до 22 липня 2015 року 15:00. 12 червня 2015 року її представник ознайомився з матеріалами цивільної справи № 202/12246/14-ц та дізнався про те, що 16 вересня 2014 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська (головуюча суддя Зосименко С.Г.) у цивільній справі № 202/4251/14ц (провадження 2/02023936/2014) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, було ухвалене заочне рішення суду за умовами якого позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволені частково, [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою № 52 у будинку № 129 по вул. Донецьке Шосе у м. Дніпропетровську. В іншій частині позову відмовлено. Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 січня 2015 року квартира приватизована [PERSON]. За наслідками ознайомлення з матеріалами справи № 2/202/1255/2015 (202/12246/ 14-ц), представник [PERSON] звернувся до канцелярії суду із заявок про надання матеріалів справи № 202/4251/14ц (провадження 2/020239^6/2014) за Позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. З матеріалами справи представник ознайомився цього ж дня. 16 червня 2015 року представник [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про скасування заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2014 року у справі № 202/4251/14ц. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2015 року заява про перегляд заочного рішення задоволена, вищезазначене заочне рішення скасоване. Вона мала право користування та зареєстроване місце проживання в [INFO]. Поселена до вищезазначеної квартири вона була у вересні 1989 року разом із своєю матірю [PERSON], батьком [PERSON] та братом [PERSON]. На підставі виданого ордеру її місце проживання було зареєстроване у спірній квартирі. У 2009 році, враховуючи постійний нервовий стресовий стан в сімї, який створювався її батьком [PERSON] через зловживання спиртними напоями та систематичного спричинення матері побоїв, які остання намагалася старанно приховувати від сусідів та знайомих; через постійний брак коштів на медичне обстеження та подальше можливе і необхідне лікування, ми дізналися про те, що мати захворіла на рак підшлункової залози. Навіть дізнавшись про хворобу, батько не дозволяв використовувати сімейні гроші на лікування матері, хоча саме з 2004 року ніде не працював, перебуваючи на 3 робочій групі інвалідності, а наші спільні з мамою намагання вести боротьбу з хворобою не дали належних наслідків. З серпня 2009 року, через слабкий фізичний стан матері, вона взяла на себе хатні материнські обовязки. Саме їй з початку вересня 2009 року стали скаржитися сусіди з нижнього поверху на затоплення їх квартири через старі труби гарячої та холодної води, виходячи з чого 22 вересня 2009 року вона особисто придбала матеріали для заміни труб гарячої та холодної води, замовила підрядні роботи для заміни труб та лічильників гарячої та холодної води, придбала нові унітаз та рукомийник. 31.12.2009 року їхня з братом мати померла від захворювання на рак підшлункової залози, після чого брат та батько взагалі змінили ставлення до неї, постійно ображали нецензурними лайками, забороняли зачинятися у ванній кімнаті, дивитися телевізор. Вона зобовязана була прибирати за всіма та готувати для всіх, хоча за нормами ч. 2 ст. 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод «Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов'язкову працю.». Виходячи з того, що вона практично без вихідних працювала по 12 годин на день, готувала для всієї сімї, прибирала квартиру, надавала батькові гроші на оплату житлово-комунальних послуг, прала білизну, її батько, перебуваючи неодноразово і систематично в стані алкогольного спяніння міг дозволити собі вдарити її в обличчя, по ногах та руках, хоча сам добре знав про те, що в пятирічному віці вона була прооперована через захворювання серця (порок серця) і будь-які хвилювання негативно відбиваються на її здоровї але уваги на такі обставини ні батько, ні молодший брат не звертали. До міліції вона не могла звернутися, адже батько попереджав її про те, що брат у нього свідок того, що батько не бє, але, якщо вона і звернеться до міліції, їй буде дуже недобре. Побоюючись за життя і здоровя, звернувшись до дільничного міліції, вона почула, що з батьком, буде проведена бесіда, а більшого працівник міліції зробити за законом не може. 5 жовтня 2010 року її батько вимкнув в її кімнаті електричну енергію (в тій кімнаті, в якій вона мешкала з матірю і доглядала за нею), посилаючись на те, що вона недостатньо сплачує за житлово-комунальні послуги, адже зобовязана сплачувати виходячи з квитанцій, що приходять (тобто за всіх членів сімї), на її пояснення про те, що вона сплачує житлово-комунальні послуги за всіх, батько уваги не звернув. Так і не ввімкнувши постачання електричної енергії до кімнати, вона вимушена була купували або готову їжу, або таку, що може зберігатися за вікном. Чайником, холодильником та пральною машиною у кухні їй користуватися було заборонено. Для неї такі умови були нестерпними але відсутність іншого житла і можливість поїсти на роботі, за межами квартири, не давали їй змоги покинути квартиру. До того дня, як вона була незаконно виселена, а багато її речей з кімнати зникли, електричну енергію їй так і не було підключено. В кінці жовтня, прийшовши до квартири, вона не змогла до неї потрапити, адже замок у вхідних дверях був замінений і ключ не підходив. Викликавши міліцію вона змогла потрапити до квартири виключно після вимоги працівника міліції до батька впустити її в квартиру. Декілька разів батько виштовхував та виганяв її з квартири але через те, що їй не було де жити вона не могла покинути своє єдине житло. В квітні 2011 року у неї в кімнаті взагалі зникли всі речі та навіть ліжко, на що батько повідомив її, що він власник квартири і будуть мешкати з братом разом. Через погрози позбавлення життя вона, не маючи навіть мінімально необхідних речей, була змушена 25 квітня 2011 року покинути квартиру, адже ключа від квартири у неї не було, а залишити будь-яку річ вона не могла, адже знала, що таку річ спіткає доля всіх інших її речей. Пральну машину, холодильник, персональний компютер, відеомагнітофон на імя їхньої з братом покійної матері були придбані у кредит, але користуватися вона такими речами не могла, навіть як спадкоємець після смерті матері. В квартирі залишилися книги та вищезазначені рухомі рачі. 13.12.2010, 31.05.2011 року вона неодноразово зверталась до міліції зі скаргами, але за наслідками розгляду таких скарг нічого не відбувалось. В серпні 2011 року вона самостійно, відповідно до інформації з мережі Інтернет, склала позовну заяву до відповідачів батька та брата про визнання права користування житловим приміщенням квартири, усунення перешкод у користуванні житлом, поділ між нею та відповідачами заборгованості по квартирній платі та за житлово-комунальні послуги, стягнення моральної шкоди і подала до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. 29 серпня 2011 року судом була постановлена ухвала про залишення позовної заяви без руху через неповну сплату судового збору за вимоги немайнового характеру та несплату судового збору за вимогу про стягнення моральної шкоди і не уточнення позовних вимог в частині поділу заборгованості між сторонами. Вищезазначену ухвалу вона не змогла виконати, адже заробляючи 1200 гривень в місяць, орендуючи окрему кімнату в квартирі і залишаючи гроші на годування, їй просто не вистачало на сплату додаткового судового збору. Крім того, вона не знала, що саме необхідно уточнювати та яку суму збору доплачувати. 15 вересня 2011 року судом постановлена ухвала про повернення позовної заяви. У січні 2013 року вона знову звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з уточненою позовною заявою але у лютому 2013 року нею була одержана ухвала про повернення позовної заяви на тій підставі, що нею не сплачений судовий збір в сумі 688,20 грн. [PERSON] такі грошові кошти для неї дуже величезна сума, у звязку з чим через одержання заробітної плати на рівні мінімально необхідного, оплати за житло та харчування вона фактично була позбавлена можливості шукати захисту власних прав в судовому порядку. У серпні 2014 року від сусідів по будинку вона випадково дізналася про те, що її батько помер, у звязку з чим їй порадили поговорити з братом та без будь-яких хвилювань вселятися у рідну квартиру. 13 серпня 2014 року Амур-Нижньодніпровським відділом ДРАЦС РСДМУЮ їй було підтверджений факт смерті батька та видане свідоцтво про смерть останнього серія І-КИ № 584164 (додається). Виходячи з того, що через старі ключі, які не підходять до замків від вхідних дверей у квартиру, вона не могла потрапити до квартири, вона щоденно ввечері після роботи приходила до квартири, але їй ніхто не відкривав. Звернувшись до дільничного міліції, останній їй повідомив про те, що нічим допомогти не може, адже демонтувати двері він може тільки при участі державної виконавчої служби і виключно на підставі рішення суду, але, якщо брат їй дозволить вселитися, то будь-яких рішень суду для цього не потрібно. У серпні 2014 року вона дочекалася, коли брат прийде в квартиру і повідомила останнього про те, що вона знає про смерть батька і попросила впустити її в квартиру, адже будь-яке інше житло у неї відсутнє, на що брат відповів, що квартира залишена йому батьком у спадок, а вона залишилася без спадщини, у звязку з чим прав на квартиру не має. Брат її попередив про те, що будь-які намагання судитися з ним будуть марними, адже у будь-якому випадку, навіть якщо її вселять в квартиру через виконавчу службу і міліцію, їй не буде життя в цій квартирі, адже захистити її нікому і грошей на суди вона не має. Погрози брата вона сприймала реально, у звязку з чим в серпні 2014 року знову звернулася до Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Всі її спроби зводилися до того, що без судового захисту власних прав вона не має змоги користуватися єдиним житлом, що залишилось від батьків. Звернувшись в листопаді до представника третьої особи КЖЕП № 53, вона дізналася про те, що квартира не приватизована, у звязку з чим не могла бути передана у власність її брату як спадкоємцю, у звязку з чим їй порадили звертатися до суду, повідомивши про те, що за рішенням суду брат може зняти з реєстрації її місце проживання в квартирі, якщо вона, на підставі рішення суду, не вселиться до квартири. 21 травня 2015 року, під час розгляду Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська її позову про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення (суддя Бєсєда Г. В. справа № 202/12246/14-ц ) вона дізналась про те, що квартира № 52 у будинку № 129 шосе Донецьке у м. Дніпропетровську приватизована [PERSON] одноособово, її прізвище до свідоцтва про право власності на житло не внесене. Правовою підставою для видачі такого свідоцтва було розпорядження органу приватизації від 22 січня 2015 року № 3/10-15. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2015 року її за про перегляд заочного рішення була задоволена, вищезазначене заочне рішення скасоване. Тобто рішення суду, що було підставою для зняття її з реєстрації за її основним місцем проживання, за заявою відповідача [PERSON], скасоване, виходячи з чого вона не вважається такою, яка втратила власні субєктивні права на користування житлом, при цьому відповідач (Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради) не визнає таких обставин, вважає законним власне розпорядження та видане свідоцтво. Вона вважає, що вищезазначені документи (свідоцтво про право власності на житло та розпорядження органу приватизації) порушують її законні права та інтереси через що вона вимушена звернутися до суду. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та посилаючись на викладені у позов обставини просив заяву задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі посилаючись на відсутність правових підстав для визнання вимог позивачки обґрунтованими. Представник Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради також заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування заперечень посилався на викладені у письмових поясненнях та запереченнях обставини. Представник Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 53 у судове засідання не з'явився. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними сестрою та братом, їхніми батьками є [PERSON] та [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на склад сім'ї з чотирьох осіб, на підставі ордеру № 14/7 (серії 01) від 15 вересня 1989 року, отримали у користування квартиру [ADDRESS], вселилися у неї та проживали у вказаній квартирі однією сім'єю. У вказаній квартирі було зареєстроване їхнє постійне місце проживання. Згодом, після смерті матері позивачки [PERSON], яка померла 31 грудня 2009 року, життя у спірній квартирі для [PERSON] стало нестерпним через погане ставлення до неї з боку батька [PERSON] та рідного брата [PERSON] Останні перешкоджали позивачці користуватися спірною квартирою, утискали її права щодо користування квартирою та наявним у ній побутовими речами, створювали умови за яких позивачка не мала обєктивної можливості організувати у квартирі для себе власний спосіб життя, вести домашнє господарство та слідкувати за побутом. Через деякий час [PERSON] та [PERSON] перестали впускати [PERSON] до квартири взагалі і змінили замки на вхідних дверях. У звязку з такими обставинами, у 2010 2011 роках позивачка [PERSON] була вимушена неодноразово звертатися до органів внутрішніх справ із заявами щодо протиправної поведінки її батька [PERSON] та брата [PERSON] по відношенню до неї, проте через наявні обєктивні і непереборні для неї перешкоди у користування спірною квартирою, [PERSON] була вимушена тимчасово змінити своє місце проживання, оскільки потрапити до квартири, де було зареєстроване її постійне місце проживання не могла. З позовними вимогами по захисту своїх житлових прав [PERSON] також зверталася до суду із позовними заявами. [PERSON] помер 08 березня 2014 року, та навіть після його смерті між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] не зник спір з приводу користування спірною квартирою. [PERSON] посилаючись на волю їхнього із позивакою померлого батька не допускав позивачку до користування квартирою. У червні 2015 року позивачка дізналася, що у цивільній справі № 202/4251/14ц за позовом [PERSON] до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, було ухвалене заочне рішення суду за умовами якого позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, [PERSON] визнано такою, яка втратила право користування житловим приміщенням - квартирою № 52, у будинку № 129, по вул. Донецьке Шосе у м. Дніпропетровську. В цей же час позивачка ознайомилася із свідоцтвом про право власності на житло від 22 січня 2015 року, з якого взнала, що спірна квартира була приватизована [PERSON] одноособово, з чим вона категорично не згодна, оскільки таке набуття права власності на квартиру відповідачем одноособово порушує її житлові права. Позивачка звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 16 вересня 2014 року у справі № 202/4251/14-ц, та за результатами перегляду заочне рішення ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 серпня 2015 року було скасоване. Відповідно до положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст. 47 Конституції України Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень частини пятої ст. 9 ЖК УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до п. 1), 6) ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.ч. 1 - 4 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Як вбачається з п. 3.1. Рішення Конституційного суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010 у справі № 1-38/2010 за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (справа про безоплатну приватизацію житла) Україна є соціальною, правовою державою, в якій найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і згідність, недоторканність і безпека; зміст і спрямованість діяльності держави в соціальній сфері, визначають права і свободи людини та їх гарантії (статті 1-3 Конституції України). Одним із конституційних прав громадян є право на житло. Гарантіями здійснення цього права є обов'язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату (частини перша, друга статті 47 Основного Закону України). Права і свободи людини закріплюються і в міжнародних актах, які є частиною національного законодавства України, у разі надання Верховною Радою України згоди на їх обов'язковість (частина перша статті 9 Конституції України). Загальна декларація прав людини 1948 року передбачає право кожної людини на такий життєвий рівень, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї. У Декларації зазначено, що необхідний життєвий рівень забезпечує, зокрема, житло (пункт 1 статті 25). Аналогічне положення міститься в пункті 1 статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 року N 2148-УІИ, в якому, крім вказаного, закріплено обов'язок держав- учасників Пакту вживати необхідних заходів для забезпечення здійснення такого права. Отже, право людини на житло є загальновизнаним. Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється шляхом його відчуження на користь громадян України у спосіб безоплатної передачі їм квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю, а також продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (частина перша статті 1, частина перша статті 3). Встановлення зазначеної санітарної норми для безоплатної приватизації житла є законодавчою гарантією держави забезпечити справедливу передачу громадянам України у власність державного житлового фонду на рівних умовах і в рівних розмірах. Наведена норма Закону після набрання чинності Конституцією України безпосередньо реалізує конституційну вимогу щодо рівності громадян перед законом, не допускає дискримінації громадян України залежно від площі житла, яке вони займали у державному житловому фонді на момент приватизації, забезпечує конституційну гарантію реалізації права на житло шляхом набуття його у власність (частина перша статті 24, частина перша статті 47 Основного Закону України). Отже, оскаржуване розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло визначає інформацію та передбачає речові права на житло виключно за Відповідачем [PERSON], [PERSON] участі в приватизації житла не приймала, згоду на приватизацію житла саме таким чином, як воно приватизоване і передане у власність відповідача, не надавала, що суперечить положенням ст. ст. 3, 47 Конституції України, чинністю свідоцтва та розпорядження заперечується наявність у позивачки невідчужуваного конституційного субєктивного права. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини на які позивачка посилається як на підставу своїх позовних вимог. Зауважили, що саме з вини батька та брата [PERSON] була вимушена покинути квартири, оскільки останні чинили їй суттєві перешкоди у користуванні спірним житлом, знущалися над нею, проявляли агресивну поведінку і принижували, замінювали замки і створювали їй жахливі умови проживання. Виходячи з того, що захистити власне субєктивне конституційне право на житло в іншому, ніж судовому порядку, позивачка не має можливості, її позовні вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації № 3/10-15 від 22 січня 2015 року та про визнання недійним свідоцтва про право власності на житло від 22 січня 2015 року реєстраційний № 10И-15 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідачів.

Outcome: approved