Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

В червні 2020року Виконавчий комітет Маріупольської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про втрату права користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що гуртожиток по [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста Маріуполя. На підставі ордеру на жилу площу у гуртожитку № 007189 від 18.03.2015 р. , відповідачу було надано ліжко- місце у кімнаті [ADDRESS] . Згідно з копією особового рахунку № [NUMBER] , у кімнаті зареєстрована [PERSON] - квартиронаймач. Згідно відомостей, наданих Департаментом адміністративних Маріупольської міської ради в листі від 14.05.2020 р. №29.3.2/18162 - відповідачка [PERSON] зареєстрована у кімнаті з 18.07.2014 р. 19 травня 2020 року комісією у складі : головного спеціаліста відділу обліку та приватизації житлового фонду Управління міського майна департаменту по роботі з активами Романюк М.В., завідуючого гуртожитком [PERSON] - складено акт обстеження житлового приміщення та встановлено, що у кімнаті [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] не проживає. За даними ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість»- особовий рахунок на ім`я [PERSON] не відкривався ,у зв`язку з фактичним не проживанням останньої у вищевказаному гуртожитку на момент його передачі на баланс підприємства. Відповідач не проживає у кімнаті [ADDRESS] понад шість місяців без поважних причин, не сплачує комунальні послуги та не забезпечує належне утримання кімнати. Реєстрація відповідача, яка фактично не проживає у житловому приміщенні, перешкоджає Виконавчому комітету Маріупольської міської ради, органу, розпорядитися жилим приміщенням, виділивши його у встановленому законодавством порядку, особам, які потребують поліпшення житлових умов, а тому позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила користування квартирою [ADDRESS] , судові витрати стягнути з відповідача. В липні 2020р. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, третя особа, яка не заявляє позовних вимог ККП «МБТІ - Маріупольська нерухомість» про усунення перешкод у користуванні та проживанні у житловому приміщенні - кімнаті [ADDRESS] , вселення у зазначене житлове приміщення. В обгрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 23.06.2014 року їй Виконавчим Комітетом Маріупольської міської ради було видано ордер на житлове приміщення №006872, яким надано право на проживання у двокімнатній квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у приміщенні гуртожитку, який комунальною власністю та належить територіальній громаді м. Маріуполя у особі Маріупольської міської ради. На той час , ордер на проживання у вказаному житловому приміщенні (квартирі) , видавався їй на підставі списку Жовтневого РВ ММУ ГУМВС України у Донецькій області, як працівнику правоохоронного органу, який потребує поліпшення житлових умов та для постійного проживання. На підставі вказаного ордеру вона вселилася у зазначене житлове приміщення (квартиру), завезла туди свої особисті речі (які перебувають у вказаній квартирі і по теперішній час), та починаючі із вказаного часу мешкала у вказаній квартирі. 18.07.2014 року вона зареєструвалася у зазначеній квартирі. На підставі Рішення Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 18.02.2015 року №40, їй повторно було видано ордер на житлове приміщення №007189 від 18.03.2015, яким надано право на проживання і спірній квартирі. За час свого проживання у вказаній квартирі позивачкою зроблено капітальний ремонт квартири, на що витрачено значну суму грошових коштів, відкриті особові рахунки на її ім`я у комунальних підприємствах ККП ММР «Маріупольтепломережа», КП «МВУ ВКГ», КП «Комунальник», ТОВ «Місто для людей». У грудні 2018 року до мешканців житлових приміщень у будинку [ADDRESS] завітали представники адміністрації вказаного гуртожитку та повідомили, що у гуртожитку розпочали капітальний ремонт житлових приміщень, у зв`язку з чим жильцям потрібно негайно звільнити займану ними житлову площу для проведення вказаного ремонту. Вона відмовилися та залишилася мешкати у квартирі. Навесні 2019 року , під час виконання ремонтних робіт, що проводилися у квартирі яка на поверх вище від її квартири, стався прорив труб, внаслідок чого її квартира [ADDRESS] , була залита водою, було завдано шкоду вказаному житлу та її майну. Представники адміністрації гуртожитку завірили її, що усунуть всі пошкодження внаслідок залиття квартири за власний кошт ,відремонтувати стіни та стелю, але для цього їй необхідно тимчасово залишити займану квартиру та надати відповідним працівникам ключі від квартири задля виконання ремонтних робіт. Позивачка віддала представнику адміністрації гуртожитку свої ключі від вказаної квартири , та переїхала проживати до своєї матері [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Від того часу, і по день звернення позивачки до суду з зазначеним позовом , вона не може фізично потрапити до вказаної квартири внаслідок неправомірних дій зі сторони представника відповідача. Представниками адміністрації гуртожитку, відповідними робітниками, які здійснюють ремонт вказаного приміщення, були демонтовані вхідні двері у спірну квартиру , та встановлені нові разом із новим дверним замком на них, на виконання зазначених робіт вона своєї згоди не надавала. На усні звернення , представники адміністрації гуртожитку відповідали, що повернутися буде можливо не раніше закінчення робіт із капітального ремонту будинку [ADDRESS] . Станом на день подання вказаного позову , ремонтні роботи у вказаному будинку ще тривають. За цей час у неї стали активно розвиватися та прогресувати важкі неврологічні хвороби, а саме розсіяний склероз з вираженим порушенням функції лівого відводящего нерву, порушення рухових функцій нижніх кінцівок та тазових органів. У зв`язку з чим вона позбавлена можливості самостійно відстоювати своє право на житло та добиватися вселення у власну квартиру, тому видала довіреність на ім`я матері [PERSON] , яка безрезультатно зверталася до різних установ. Наданий позивачем акт від 19.05.2020р. вважає неналежним, оскільки він складений без участі незацікавлених осіб, сусідів, мешканців будинку, також в акті не зазначено період, на протязі якого вона не мешкає у спірній квартирі. У зв`язку з чим, просить в задоволенні позовних вимог Виконавчого комітету Маріупольської ради відмовити, зобов`язати Виконавчий комітет Маріупольської міської ради усунути перешкоди у користуванні та її проживанні у житловому приміщенні - квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка є власністю територіальної громади міста Маріуполя та яка перебуває на балансі Комунального комерційного підприємства «Міське бюро те інвентаризації - Маріупольська нерухомість», надавши їй комплект ключів від вхідних дверей житлового приміщення - квартири, вселивши її у спірне житлове приміщення, вирішити питання про стягнення суми сплаченого судового збору. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07.07.2020р. відкрито провадження у вказаній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 20.07.2020р. відповідачкою до суду надано зустрічну позовну заяву. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.07.2020р. прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву, об`єднано з первісним позовом, розгляд справи призначено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26.08.2020р. задоволено клопотання представника відповідача за основним позовом про витребування доказів. 13.10.2020р. представник позивача за первісним позовом надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.11.2020р. задоволено клопотання представника позивача за основним позовом про витребування доказів. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15.12.2020р. підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.03.2021р. у задоволенні клопотання представника позивача за основним позовом про витребування доказів - відмовлено. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, заявлені позові вимоги первісного позову підтримала, вимоги зустрічного позову не визнала просила відмовити у їх задволенні , надала пояснення у відповідності до заявлених вимог. Також додатково представник позивача за основним позовом пояснила, що дійсно у гуртожитку робився капітальний ремонт при зміні балансоутримувача. Представник відповідача заосновним позовом та позивача за зустрічним позовом - адвокат Басівський В.О. не наддав підтверджень того, що [PERSON] не пускали до квартири. При передачі будинку та квартири з балансу ККП «Приморська» до ККП «Маріупольське БТІ» - особистий рахунок на квартиру [ADDRESS] у нового балансоутримувача у 2019році не заводився. [PERSON] не булла присутня у суді під час розгляду справи, прямі та непрямі докази вказують на те, що [PERSON] не мешкає за місцем реєстрації більше ніж 6 місяців. Зазначеними доказами представник позивача вважає надані фотознімки, копії декларацій та відповіді з соціальних служб. Представник позивача за основним позовом зазначила, що свідок [PERSON] у своїй декларації не зазначає [PERSON] як особу, що проживає разом з нею, а тому у суду не має підстав для взяття до уваги пояснень свідка. Представник позивача звернула увагу,що на наданих до суду фотознімках з мережі Інтернет зображена [PERSON] на фоні місцевості, яка відповідає ознакам Феодосійського пляжу. Вважає,що [PERSON] та її представник не довели своїх позовних вимог, вони грунтуються лише на показах матері , яка булла допитана в якості свідка, а інших свідків сторона позивача за зустрічним позовом не запросила до суду. Стосовно вимог зустрічного позову щодо вселення - вважає, що дана вимога є передчасною оскільки не має підтверджень того ,що позивачка за зустрічним позовом передавала комусь з адміністрації гуртожитку ключі , також не доведено,що [PERSON] була виселена з приміщення. Підтвердила,що на час капітального ремонту особам, які проживали в гуртожитку повинні були надати інше приміщення. [PERSON] не пропонували іншого приміщення на час капітального ремонту , оскільки на місті її не було. Представник позивача за основним позовом вважає,що акт підтверджує відсутність [PERSON] за місцем проживання станом на 19.05.2020р. Основний позов Виконавчого комітету Маріупольсоької міської ради просила задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Представник відповідачки за основним позовом -адвокат Басівський В.О., який діє на підставі ордеру позовні вимоги Виконавчого комітету ММР не визнав, зустрічний позов підтримав, пояснив, що [PERSON] був наданий ордер на спірну квартиру, повторно надано ордер у лютому 2015р. про виключення з числа службових. За час проживання [PERSON] зроблено ремонт, помешкання придатне до проживання. Особисті рахунку відкриті на ім`я відповідачки. Наприкінці 2018р. у Виконкому Маріупольської міської ради виник намір на капітальний ремонт будинку [ADDRESS] , однак переселення [PERSON] до іншого приміщення на час капітального ремонту не відбулося. Навесні 2019р. прорвало трубу, квартиру [INFO] залило водою, було пошкоджено підлогу, стелю, меблі, проживання в квартирі було не можливе тому відповідачка була вимушена переїхати з квартири до матері, а ключі були віддані адміністрації гуртожитку. В січні 2020р. капітальний ремонт було завершено, а в червні 2020р. позивачем подано позов. [PERSON] страждає на неврологічне захворювання - розсіяний склероз, має проблеми з пересуванням. На даний час, після проведення капітального ремонту [PERSON] не може попасти до приміщення квартири та проживати в ній, оскільки адміністрацією гуртожитку було замінено вхідні двері та дверні замки. Представник відповідачки за основним позовом та позивачки за зустрічним позовом вважає, що з акту від 19.05.2020р. неможливо встановити з якого сааме часу не мешкає відповідачка за адресою, та також не можливо встановити причину відсутності . В порушення вимог статті 101 ЖК України, на час проведення капітального ремонту приміщень будівлі- іншого житлового приміщення [PERSON] не було надано, а тому вона вимушена була виїхати з зазначеного не придатного до житла приміщення квартири [ADDRESS] до матері. Також представник позивачки за зустрічним позовом зазначив,що позивач за основним позовом не довів підстави для звернення до суду із основним позовом, а саме відсутності без поважної причини [PERSON] в приміщенні квартири понад 6 місяців. Не згоден з висловлюванням представника позивача за основнм позовом, щодо передчасності вимоги про вселення. На даний час існує перешкода в поверненні [PERSON] до приміщення квартири [ADDRESS] оскільки відбулась заміна вхідних дверей та дверного замка без дозволу та відома самї [PERSON] , не зважаючи на те,що в квартирі до теперішнього часу знаходяться її особисті речі. У [PERSON] немає іншого житла на Україні і в місті Маріуполі. Третя особа, яка не заявляє позовних вимог ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи до суду не з`явилася. Допитана у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] її донька, яка в 2014 році від Жовтневого РВ отримала службову квартиру, а через рік отримала ордер,яким зазначена квартира [ADDRESS] булла виведена з числа службових та надана в особисте користування . Її донька розпочала готувати документи для приватизації зазначеного житла та отримання права власності. У звязку з подіями, які відбулись у міста на протязі 2014-2015років , у її доньки на нервовому грунті розпочалась розвиватись неврологічна хвороба -розсіяний склероз, почались проблем из пересуванням. З 2014року в квартирі на гроші доньки було зроблено ремонт, завезено меблі, особисті речі . Також було відкрито особисті рахунки у комунальних підприємствах, на даний час не має заборгованості по жодній комунальній послуги . Зі слів мешканців гуртожитку вона та донька знали, що адміністрація гуртожитку за допомогою ММР планує проведення капітального ремонту. Особисто доньку про проведення капітального ремонту не сповіщали, іншого приміщення на час проведення капітального ремонту не пропонували. Причиною того, що її донька залишила приміщення квартири та переїхала жити до неї стало те,що відбулось залиття квартири горячою водою навесні 2019року. Квартира стала непридатна до проживання, адміністрація гуртожитку запропонувала за власний кошт усунути всі збитки, пошкодження стелі та підлоги. Ключи від квартири було віддано представнику організації якак виграла тендр по проведенню капітального ремонту на імя [PERSON] . ЇЇ дочці сказали, що потрібно написати заяву на заміну всього, що пошкоджено, що вона і зробила. На даний час ключі від квартири не повернуті . Навесні 2020р. вона вирішила прийти в квартиру, але на 7-8-9 поверхи потрапити не можливо - перекрита сходова клітка. Вона попросила у адміністрації гуртожитку ключи, їй доповіли,що клчі будуть віддані у святковій обстановці. Заборгованості по комунальним послугам не має, її донька продовжує сплачувати всі ківтанції,що надходять від комунальних закладів . Донькам не офомляла інвалідність , оскільки має комплекс из цього приводу . Адміністратор гуртожитку Мороховська постійно спілкувалась з неї та донькою, знає про вади здоров`я доньки, а також про те,що квартира булла залита горячою водою . На даний час в квартирі залишились меблі ,техніка ,що належить її доньці . Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, допитавши свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного. Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст. 13 ч.ч.1, 2, 3, 4 ЦК). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6 ст.13ЦК). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. U.K, 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986) так і на наймача (рішення в справі Larkos v Cyprus, 18.02.1999). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Між сторонами вбачається спір, що виник із житлових правовідносин, які регулюються нормами Житлового кодексу України та інших нормативно-правових актів. Житлове законодавство покликане сприяти забезпеченню права громадян на житло, ефективному використанню та охороні житлового фонду. Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст.2 ЖК). Право на житло забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі (ст.1 ЖК). Гарантованому ст. 9 ЖК України праву громадян на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення, кореспондує обов`язок використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення (ч.1 ст.10 ЖК України). Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.61 ЖК України порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного житлового фонду регулюється нормами ЖК та положеннями укладеного договору найму. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положення про збереження права на житлове приміщення протягом 6 місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи в гуртожитку. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 4 листопада 2015 року № 6-1166цс15. Аналогічний висновок міститься в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.85 № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" якою передбачено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до ч.ч. 1. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно, або тимчасово. Судом встановлено, що згідно з інформацією Департаменту адміністративних послуг № 29-3-32/18162 від 14.05.2020р. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 18.07.2014р. (а.с. 12-15). Згідно з особовим рахунком № [NUMBER] , відкритим на ім`я [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , на підставі службового ордеру 006872 від 23.06.2014р., ордеру № 007189 від 18.03.2015р. (а.с. 16). Відповідно до ордерів на жиле приміщення №006872 від 23.06.2014р., № 007189 від 18.03.2015 р., відповідачці було надано право на заняття кв. [ADDRESS] (а.с. 17, 38-39). Згідно з рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 18.02.2015 року №40. вирішено виключити з числа службової житлової площі кімнату № [NUMBER] , жит\-ловою площею 26,3 кв.м, у будинку [ADDRESS] . Наймач житлового приміщення - [PERSON] . Склад родини - 1 особа. Управлінню міського майна міської ради видати ордер (а.с. 38). Згідно з актом обстеження житлового приміщення від 19.05.2020р., затвердженого начальником Управління міського майна департаменту по роботі з активами, складеного головним спеціалістом відділу обліку та приватизації житлового фонду управління міського майна департаменту по роботі з активами Романюк М.В., завідуючою гуртожитку [PERSON] , які провели перевірку проживання у квартирі - блоці [ADDRESS] . Встановлено, що зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] у квартирі - блоці не мешкає. У інших кімнатах гуртожитку [PERSON] також не проживає (а.с. 18). Відповідно до листа ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» № 75/19664 від 25.05.2020р., згідно даних підприємства особового рахунку на [PERSON] не відкривалося у зв`язку з фактичним не проживанням останньої у вищевказаному гуртожитку на момент його передачі на баланс підприємства. Станом на 01.12.2019 на вказану особу був відкритий особовий рахунок в ТОВ «Місто для людей». Станом на зазначену дату на вказану особу відкриті особові рахунки у КП «МВУ ВКГ», ККП «Маріупольтепломережа», КГТ «Комунальник» (а.с. 19). Згідно з листом начальника управління міського майна Департаменту по роботі з активами ММР № 26.7.2-13408-26.7.1 від 19.05.2020р., кімната № [NUMBER] у будинку [ADDRESS] є власністю територіальної громади міста Маріуполя, перебуває на балансі комунально-комерційного підприємства «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість». Після 18.02.2015р. ордер на вказане житлове приміщення нікому не видавався. На даний час Маріупольською міською радою не передбачено відчуження житлових приміщень гуртожитку по [ADDRESS] на користь громадян (а.с. 42). Згідно з листом начальника ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» № 75-35827-75.1 від 25.06.2020р. На підставі рішення Виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 458 від 22.11.2019 «Про передачу майна з балансу на баланс ККП «МБТІ - Маріупольська нерухомість», з 01.12.2019 року є балансоутримувачем гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Під час прийняття вищезазначеного гуртожитку на баланс підприємства в будівлі відбувався капітальний ремонт, замовником якого виступав Департамент розвитку житлово-комунальної інфраструктури Маріупольської міської ради. Інформація щодо програми, підстави та цілей проведення капітального ремонту на підприємстві відсутня. Питання надання можливості повернення для проживання у вищезазначене житлове приміщення буде розглядатися після проведення капітального ремонту будівлі (а.с. 44). Згідно з листом директора департаменту Житлово-комунальної інфраструктури Департаменту розвитку ММР № 34-51536-34.1 від 14.09.2020р. рішенням Маріупольської міської ради від 18.12.2018 № 7/38-3439 затверджена Програма економічного і соціального розвитку м. Маріуполя на 2019 рік. Додатком до рішення пунктом 18.9 передбачені інвестиційні витрати на капітальний ремонт будівлі готельного типу за адресою: [ADDRESS] , всього у 2019 році з урахуванням додаткових потреб у фінансуванні 14785,817грн., термін реалізації проекту 2019-2020р., виконавець ДРЖКІ. За результатами проведення процедури закупівлі через електронну систему публічних закупівель «Рrоzоrrо» за об`єктом «Капітальний ремонт будівлі готельного типу за адресою: [ADDRESS] , між Департаментом розвитку житлово-комунальної інфраструктури Маріупольської міської ради, як головним розпорядником коштів міського бюджету (ЗАМОВНИК) та переможцем ТОВ «ПАМПАД» (ПІДРЯДНИК) укладено договір підряду № 3Б/2019/18.9/2 від 30.07.2019, предметом якого визначено: ПІДРЯДНИК зобов`язується виконати за завданням ЗАМОВНИКА з використанням своїх матеріалів, механізмів, устаткування і транспорту, а ЗАМОВНИК зобов`язується прийняти і оплатити наступну роботу: капітальний ремонт будівлі готельного типу за адресою: [ADDRESS] . Види і обсяги робіт, що доручаються ПІДРЯДНИКУ для виконання, визначаються затвердженою проектно-кошторисною документацією та доданою договірною ціною, яка є невід`ємною частиною договору. Види робіт також зазначені в календарному графіку: внутрішнє опорядження 1го типового поверху; внутрішнє опорядження 2-го типового поверху; внутрішнє опорядження 3-го типового поверху; опалення; водопровід та каналізація; електрообладнання та електроосвітлення; покрівля; вхідна група. Джерелом фінансування є кошти міського бюджету. Договір діє до 31.12.2019 р. Тендерна документація містить Технічне завдання, в якому зазначені «Орієнтовні обсяги робіт» на три типових поверхи (9, 8, 7 поверхи). Отже, вбачається, що роботи виконуються загалом по поверхам, без виокремлення по квартирам. На даний час договір № ЗБ/2019/18.9/2 від 30.07.2019 виконаний, що підтверджується Звітом про виконання договору про закупівлю. Акт прийняття виконаних робіт капітального ремонту квартири [ADDRESS] не оформлювався, оскільки оформлення такого акту, окремо по квартирам, не передбачено умовами договору № ЗБ/2019/18.9/2 від 30.07.2019. Так, надається копія акту форми № КБ-2в, довідки форми № КБ-3 за XI місяць 2019 року щодо виконаних ремонтно-будівельних робіт, які частково стосуються, зокрема, й квартири [ADDRESS] (а.с. 78-136). Згідно з заявою [PERSON] , наданою директору департаменту по роботі з активами зазначено перелік робіт по блоку на 9 поверсі, за адресою: [ADDRESS] , в тому числі на заміну блоків дверей (а.с. 136). Відповідно до декларацій про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013-2015 роки [PERSON] , відомості про нерухоме майно відсутні (а.с. 209-225). Згідно з листами директора Департаменту соціального захисту населення ММР від 05.03.2021р., 17.03.2021р. [PERSON] на обліку в Департаменті, як одержувач житлової субсидії не перебуває. Станом на 17.03.2021, [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] , на обліку в департаменті як одержувачі допомог, пільг та компенсацій не перебувають. Центральним районним центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді та територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Центрального району повідомлено, що вказані громадянки за соціальною допомогою також не зверталися (а.с. 226-227). Згідно з листом директора Маріупольського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ММР № 43/102-41 від 17.03.2021р., з метою проведення оцінки потреб [PERSON] , фахівці із соціальної роботи Приморського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді міської ради здійснили візит за місцем реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Під час візиту завідуюча господарством гуртожитку [PERSON] повідомила, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з 2019 року. Фахівці із соціальної роботи Центрального районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді міської ради здійснили візит за місцем ймовірного фактичного проживання/перебування [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Під час візиту застати членів родини не вдалось. Для [PERSON] та членів її родини залишено запрошення відвідати Центральний районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді міської ради. Станом на березень 2021 року [PERSON] або члени її родини не звертались до центрів соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді міської ради ані за місцем реєстрації ані за місцем проживання/перебування. Таким чином, на даний підтвердити наявність складних життєвих обставин та визначити соціальну послугу, якої потребує родина не можливо (а.с. 228-229). Відповідно до декларацій про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2017-2019 роки [PERSON] , відомості про членів сім`ї, їх доходи відсутні (а.с. 235-256). Судом критично оцінюються обставини викладені в наданому позивачем за основнм позовом акті обстеження житлового приміщення від 19.05.2020р., оскільки він складений без участі незацікавлених осіб, що передбачає форма акту, і в ньому відсутня інформація щодо терміну на протязі якого [PERSON] не мешкає у спірному приміщенні, тому відповідно до норм ст. ст. 77, 78 ЦПК України, даний акт не може бути належним та допустимим доказом існування обставин. Крім того, суд враховує, що згідно з інформацією начальника ККП «МБТІ - Маріупольська нерухомість», з 01.12.2019 року, моменту прийняття на баланс спірного будинку, в будівлі відбувався капітальний ремонт. Питання надання можливості повернення для проживання у вищезазначене житлове приміщення , буде розглядатися після проведення капітального ремонту будівлі. Таким чином з 01.12.2019 року по 25.06.2020р., (19.06.2020р. звернення до суду з первісним позовом) капітальний ремонт у спірній будівлі не закінчено ,та у ньому не можливо було проживати, і особовий рахунок у ККП «МБТІ - Маріупольська нерухомість» [PERSON] була позбавлена можливості відкрити, та як не знала про передання на баланс 01.12.2019 року спірного будинку через проведення капітального ремонту. Судом також з`ясовано, що іншого жилого приміщення у власності та користуванні у [PERSON] на час розгляду справи не має. В порушення ст. 101 ЖК України, під початком капітального ремонту позивачем не було запропоновано іншого житлового приміщення [PERSON] .. Надані позивачем скріншоти соціальної мережі Фейсбук містять фотографії, як зазначає позивач - фотографії [PERSON] , в тому числі на узбережжі (а.с. 230-234), однак дані фото не свідчать відсутність [PERSON] у спірному приміщенні понад шість місяців підряд без поважної причини ,і не доводять факт її перебування за кордоном, та які на суть справи не впливають. Таким чином, позивач за основним позовом не довів суду того факту, що відповідачка [PERSON] вибула з вказаного жилого приміщення і відсутня в ньому понад шість місяців підряд без поважної причини, тому відсутні підстави для застосування приписів статей 71 та 72 ЖК України та для визнання відповідачки такою, що втратила право користування займаним нею з законних підстав житловим приміщенням у гуртожитку, відповідно суд не вбачає підстав для задоволення первісного позову. Щодо позову [PERSON] до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про усунення перешкод у користуванні та проживанні у житловому приміщенні, вселення у житлове приміщення, об`єднаного в одне провадження з первісним позовом у якості зустрічного позову, то суд дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України). Частиною четвертою статті 9 ЖК передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Відповідно до ст. 101 ЖК України, при проведенні капітального ремонту жилого будинку державного або громадського житлового фонду, коли ремонт не може бути проведено без виселення наймача, наймодавець зобов`язаний надати наймачеві та членам його сім`ї на час проведення капітального ремонту інше жиле приміщення, не розриваючи при цьому договору найму на ремонтоване приміщення. У разі відмовлення наймача від переселення в інше жиле приміщення наймодавець може вимагати переселення його в судовому порядку. Після закінчення капітального ремонту і прийняття будинку комісією наймач вселяється у жиле приміщення, яке він раніше займав. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) Таким чином, суд враховує, що Виконавчому комітету Маріупольської міської ради відмовлено у задоволенні первісного позову про втрату права користування жилим приміщенням [PERSON] , яка має право на користування займаним нею на підставі ордеру житловим приміщенням у гуртожитку, в якому триває капітальний ремонт і були змінені двері та замки у належній позивачці [PERSON] квартирі, що також встановлено показами свідка. Суд оцінивши та дослідивши докази надані сторонами, пояснення свідка, а також у їх сукупності вважає, що позивачем [PERSON] наведено достатньо доказів на підтвердження того, що її право на проживання у квартирі порушено та потребує захисту, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та суд вважає, що слід зобов`язати Виконавчий комітет Маріупольської міської ради усунути перешкоди у користуванні та проживанні [PERSON] житловим приміщенням спірною квартирою [ADDRESS] , оскільки вона не може потрапити до квартири, хоча має право користування вказаним житловим приміщення, шляхом надання ключів від вхідної двері житлового приміщення та вселити [PERSON] у спірне приміщення. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги зустрічного позову задоволені, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 840,80грн., слід стягнути з відповідача на користь позивачки [PERSON] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved