Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. Просила стягнути з [PERSON] аліменти на її користь, на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що "28" серпня 2010 року між нею і [PERSON] , зареєстровано шлюб відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції за актовим записом № 1137. 24 грудня 2015 року Рівненським міським судом шлюб між ними було розірвано, справа № 569/12021/15-ц. Від даного шлюбу у них є син, [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею. Забезпечити дитину усім необхідними сама не може, тому батько, який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти на рівні 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу). Вона не має наміру перешкоджати Відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо його дитини. Разом з тим, враховуючи ту обставину, що відповідач останні 12 місяців не надавав зароблені кошти на потреби дитини, у неї є підстави вважати, що він і в подальшому в добровільному порядку буде ухилятись від матеріального утримання сина, тобто сплати аліментів. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже відповідач зобов`язаний утримувати дитину. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала , просила розглядати справу у відсутність відповідача та його представника, оскільки з вини зазначених учасників судового засідання судові засідання неодноразово відкладалися. Просила позов задовольнити, не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Згідно інформації відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби в Рівненській області, [PERSON] , [INFO] , знятий з місця реєстрації за адресою [ADDRESS] , з 14.04.2018 р. Відповідач [PERSON] , будучи попередженим про день, час та місце слухання справи шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України Рівненського міського суду (http://court.gov.ua/) в судові засідання на 26.03.2020 р., 17.06.2020 р., 26.06.2020 р. , що є належним повідомленням, не з`явився повторно. Крім того, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся СМС повідомленнями на вказаний суду у клопотанні його номер мобільного телефону. З заявою про розгляд справи в його відсутність не звертався, причину неявки суду не повідомив. Письмового відзиву на позов не подав. Неодноразово до суду подавалися заяви від імені представника відповідача адвоката Крутень І.В. про відкладення судового розгляду у зв`язку із запровадженням карантину та інше, проте в порушення ч.4 ст. 62 ЦПК до суду ні відповідачем ні представником на підтвердження повноважень адвоката як представника ні довіреності , ні ордеру, а при подачі 14.05.2020р. вх.№ 22329,20 вх. заяви про відкладення справи відповідачем, останній суду не вказав щодо представництва його інтересів адвокатом, та документів які підтверджують укладення угод про представництво його інтересів в суді, не долучив. Враховуючи значимість спору, виходячи з інтересів дитини, суд на місці ухвалив за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі матеріалів з ухваленням заочного рішення відповідно до ст.ст. 280 - 282 ЦПК України, проти чого не заперечила представник позивачки . Ухвалою суду від 10.01.2020р. у справі відкрите спрощене позовне провадження, призначене судове засідання з викликом сторін. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , перебували із 28.10.2010 року у шлюбі, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24.12.2015 року. Крім того, судом було вирішено питання про місце проживання дитини, яке визначено з матір`ю. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , згідно актового запису № 2394, зареєстрований відділом ДРАЦС Рівненського міського управління юстиції, батьками якого є: [PERSON] та [PERSON] . Судом також встановлено, що на теперішній час відповідач належної матеріальної допомоги позивачці на утримання сина [PERSON] , який проживає разом з матір`ю, в добровільному порядку не надає, а тому суд вважає необхідним, з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини. При цьому суд враховує, що між сторонами не досягнуто домовленості про участь відповідача в утриманні дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як зазначено у ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні не менше встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінивши в сукупності достовірно встановлені судом докази та обставини, суд прийшов до висновку, що підлягають до стягнення з відповідача аліменти на утримання дитини за рішенням суду, у зв`язку з ухиленням відповідача від утримання сина в добровільному порядку. Підлягають до стягнення з відповідача аліменти на утримання дитини за рішенням суду у частці, в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову до суду - з 16.12.2019 р. до повноліття дитини. Рішення суду про стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць з 16.12.2019 р. по 16.01.2020 р. - допустити до негайного виконання. Судові витрати - судовий збір підлягає до стягнення з відповідача в прибуток державного бюджету в сумі 768,40 грн. , від сплати якого позивачка була звільнена при пред`явленні позову на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного, ст.ст. 180, 182, 191 СК України,

Outcome: approved