Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

[PERSON]\~звернулася до\~Словянського міськрайонного\~суду Донецької\~області з\~позовною заявою\~до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй на підставі Договору купівлі-продажу від 07 липня 1972 року, посвідченого нотаріусом Другої Словянської державної нотаріальної контори [PERSON] , реєстровий № 1227, зареєстроване у БТІ м. Словянська та записаного в реєстрову книгу № 444-30 а стр. 76 від 21 липня 1972 року належить житловий будинок №7 по провулку Гоголя м. Словянська Донецької області. У вищевказаному будинку проживав та був зареєстрований Відповідач по справі [PERSON], як член сімї Позивача. Відповідач зібрав речі та виїхав з житлового будинку у квітні 2014 року, добровільно з місця реєстрації не знявся. Вона змушена нести додатковий тягар витрат з оплати житлово-комунальних послуг, у звязку з чим бажає виписати відповідача на підставі рішення суду. Просила суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим будинком № 7 по провулку Гоголя у м. Словянськ Донецької області. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України,\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Позивач [PERSON] належним чином повідомлена про місце та час розгляду справи у судове засідання не зявилася. Разом із позовною заявою надала до суду Заяву, в якій просила суд справу розглянути без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с. 11). Представник Позивача [PERSON], яка діє на підставі Договору про надання правової допомоги та представництва інтересів від 09 жовтня 2018 року (а.с.12), Ордеру серії АА № 110417 від 09 жовтня 2018 року (а.с.13), належним чином повідомлена про місце та час розгляду справи у судове засідання не зявилася. 25 жовтня 2018 року надала до суду Заяву, в якій просила суд справу розглянути без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с. 25). Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про місце та час судового засідання, в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив (а.с. 23). Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON], своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд,\~розглянувши матеріали\~справи,\~всебічно і\~повно зясувавши\~всі фактичні\~обставини,\~на яких\~ґрунтуються позовні\~вимоги,\~обєктивно оцінивши\~докази,\~які мають\~юридичне значення\~для розгляду\~справи і\~вирішення справи\~по суті,\~приходить до\~висновку,\~що позовні\~вимоги [PERSON]\~до [PERSON]\~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Словянської державної нотаріальної контори [PERSON] 07 липня 1972 року, реєстровий № 1227, [PERSON] є власником житлового будинку № 7 по провулку Гоголя у м. Словянську Донецької області (а.с.4-5). Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-НО № 441100, виданого 20 жовтня 1977 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що було зроблено Актовий запис № 1126, прізвище дружини після реєстрації шлюбу «Зозуля» (а.с.19). У відповідності до Домової книги за адресою: Донецька область, м. Словянськ, провулок Гоголя, будинок № 7 зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с.6-8). Згідно з Актом про фактичне проживання № 336 від 28 вересня 2018 року, гр. [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою, але фактично не проживає з 2014 року по теперішній час, що підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЖК УРСР відповідно до положень якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом та мають взаємні права та обовязки. На підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] не наполягала на відшкодуванні судових витрат за рахунок відповідача . На підставі викладеного,

Outcome: approved