Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/6 частину земельної ділянки, визнання частково недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.08.1993 року помер її батько [PERSON], після смерті якого спадкоємцями першої черги була вона, її матір [PERSON] та її сестра [PERSON] 16.04.2014 року померла її матір [PERSON], яка усе належне їй майно на праві власності, згідно складеного нею заповітного розпорядження, вона заповіла [PERSON], в тому числі і земельну ділянку розташовану в м. Ківерці, по вул. Боженка (Пруднівська), 13, площею 0,0551 га, на якій знаходиться будинок і господарські споруди. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.12.2014 року за нею визнано право власності на 1/6 частину житлового будинку та господарсько-побутових будівель та спорудах, що знаходиться в м. Ківерці, по вул. Боженка (Пруднівська), 13, Волинської області в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] Незважаючи на вищевикладене, відповідачу [PERSON] 10.03.2017 року було видано свідоцтво про право власності на спадщину на всю земельну ділянку площею 0,0551 га, на якій знаходиться житловий будинок, 1/6 частина якого належить позивачу, що порушує її право користуватися і розпоряджатися частиною земельної ділянки. Відтак просить визнати частково недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0551 га розташовану в м. Ківерці, вул. Боженка, (Пруднівська) 13, серія ВЛ №001922 виданий Ківерцівським РВ земельних ресурсів 13.04.2005 року [PERSON] М,І.; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину серія і номер 1-279, видане на імя [PERSON] [PERSON] державною нотаріальною конторою Волинської області 10.03.2017 року 1/6 частину земельної ділянки площею 0,0551 га, що знаходиться в м. Ківерці, вул. Боженка (Пруднівська), 13, Волинської області.; визнати за нею право власності на 1/6 частину земельної ділянки, площею 0,0551 га, що знаходиться в м. Ківерці, по вул. Пруднівська, 13, Волинської області в порядку спадкування. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує та просить розгляд справи проводити у її відсутності /а.с. 61/. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, час та розгляд судового засідання повідомлена належним чином. Представник третьої особи [PERSON] державної нотаріальної контори Волинської області в судове засідання не зявився, подав до суду заяву згідно якої просить розгляд справи проводити без його участі /а.с.43/ Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи та надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.12.2014 року за позивачем визнано право власності на 1/6 частину житлового будинку та господарсько-побутових будівель та спорудах, що знаходиться в м. Ківерці, по вул. Боженка (Пруднівська), 13, Волинської області в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] /а.с.5-6/. Згідно державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ВЛ № 001922, за [PERSON] було зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,0551 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в м. Ківерці, вул. Боженка, 13 /а.с.7/. Після смерті [PERSON] та згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка загальною площею 0,0551 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою м.Ківерці, вул. Пруднівська (колишня Боженка), 13, Волинської області на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого [PERSON] державною нотаріальною конторою 10.03.2017 року на праві приватної власності належить [PERSON] /а.с.10/. Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст.14 Конституції України. Відповідно до положень ч.2 ст.14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підстави набуття права на землю передбачені ст.116 Земельного кодексу України. Відповідно до положень ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено в нормах ст. ст. 78, 81 і 116 цього Кодексу. Частиною 2 та 3 ст. 116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. При цьому безоплатна передача земельних ділянок у власність провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації. Згідно зі ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою у субєктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою. Згідно зі ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. В силу ст. 126 цього Кодексу, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Статтею 120 ЗК України також передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже, законодавством визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда. З наведеного виходить, що набувши право власності на частину житлового будинку, сторони набули право власності і на земельну ділянку у відповідних частках, на якій розташований будинок. Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 за № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Припинення права власності особи на земельну ділянку можливе шляхом припинення дії правового титулу, як підстави виникнення такого права, тобто визнанням недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки. При цьому припинення права власності, як спосіб захисту цивільного права, можливе у разі реалізації позивачем свого права на звернення до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12.10.2012 № 3-34гс12. Відповідно до статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, наявність державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0551 га за адресою м. Ківерці, вул. Боженка (Пруднівська), 13, Волинської області серії ВЛ №001922 від 13.04.2005 року на імя [PERSON], що в подальшому призвело до видачі свідоцтва про право на спадщину №1-279 на імя [PERSON] від 10.03.2017 року суперечить інтересам позивача, як власника 1/6 частини житлового будинку, а тому заявлені вимоги в частині визнання частково недійсними вищевказаних правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку підлягають задоволенню. Разом з тим, статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Відповідно до ст. 11 ЦПК України цивільні справи розглядаються судом в межах заявлених фізичними чи юридичними особами вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу ( ч.1 ст. 60 ЦПК України ). Стосовно вимог про визнання права власності на 1/6 частину спірної земельної ділянки, суд зазначає наступне. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст. 1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Обєктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки (ст.179 ЦК України). Як було зазначено, відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Разом з тим, згідно з п. 1 ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Стаття 328 ЦК України встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки право власності позивача на 1/6 частину житлового будинку в м. Ківерці, по вул. Боженка (Пруднівська), 13, Волинської області набуто нею правомірно на підставі рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.12.2014 року, тому у суду є всі підстави визнавати право власності на 1/6 частину спірної земельної ділянки. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено дві окремі позовні вимоги немайнового характеру та одну майнового характеру, зокрема: 1) визнання частково недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку; 2) визнання частково недійсним свідоцтво про право на спадщину; 3) визнання права власності на частину земельної ділянки. Згідно ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. В силу ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 640 грн. Тобто, за подання до суду даної позовної заяви, у якій заявлено три окремі позовні вимоги судовий збір сплачується у сумі 1920 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивачем у справі [PERSON] за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 980 грн. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, оскільки позовні вимоги позивача задоволено повністю, тому судові витрати по сплаті судового збору в сумі 980 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача, а також з відповідача стягнути 940 грн. судового збору в дохід держави для зарахування до спеціального фонду державного бюджету України. На підставі викладеного,

Outcome: approved