Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] (далі також позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі також відповідачі) про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.11.2017 року в смат. Довбиш Баранівського району Житомирської області помер батько позивача-Ранцевич [PERSON] у звязку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно. Позивач подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Не зважаючи на викладене, 22.05.2018 року позивач отримав постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів. Крім того зазначив, що спадкоємцем першої черги являється відповідач по справі, однак він на спадщину не претендує та її не приймав у встановленому законом порядку. З огляду на викладене, позивач вирішив звернутися до суду із вказаним позовом для захисту своїх прав. Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію Баранівського районного суду подав заяву та просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач до суду не зявився, через канцелярію суду подав заяву згідно якої заявлений позов визнав у повному обсязі, справу просив розглядати без його участі. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2ст.247 ЦПК України. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, що відповідає приписам ч. 2 ст. 200\~ЦПК України. Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13.11.2017 року помер [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с. 7). Згідно свідоцтва про народження серії II-ТП №364891 [PERSON] є батьком [PERSON] (а.с. 6). Такми чином, судом встановлено, що позивач належить до першої черги спадкоємців [PERSON] При цьому, згідно заяви №58 від 02.02.2018 року [PERSON] спадщину після [PERSON]М прийняв у строки встановлені законом (а.с. 8). Не зважаючи на викладене, [PERSON] 22.05.2018 року отримав постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів (а.с. 12). Повідомленням КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 03.05.2018 року №188 засвідчено той факт, що дійсно право власності на будинок №9 по вул. Кооперативна в смт. Довбиш Баранівського району Житомирської області за померлим [PERSON] не зареєстровано (а.с. 10). Таким чином, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, що відповідає приписам пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Будівництво будинку та надвірних споруд було завершено до набрання чинності Цивільним кодексом Українив редакції 2003 року, що підтверджується довідкою Комунального підприємства "Новоград - Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації" (а.с. 30). Враховуючи те, що відповідно до п. 4Прикінцевих та перехідних положень ЦК Українив редакції 2003 року Цивільний кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, то для встановлення виникнення права власності у спадкодавця на зазначене майно слід керуватися нормами, що діяли на момент виникнення у нього такого права, тобто ЦК УРСР в редакції 1963 року. Так, згідно договору дарування вище вказаний будинок перейшов у власність [PERSON] 14.11.1983 р. (а.с. 29). За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Таким чином, судом встановлено, що вказаний вище будинок належав спадкодавцеві на підставі норм чинного на той час закондавства, а тому, він може бути об'єктом спадкування. Відповідно до ч. 1ст. 1268 ЦК Україниспадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ч. 3ст. 1268 ЦК Україниспадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогостаттею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1297 ЦК Українивстановлюється обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріальної контори за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Відповідно дост. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ізст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Враховуючи той факт що позивач дійсно є спадкоємцем померлого та прийняв спадщину в порядку і в строки передбачені ст.ст.1268,1270 ЦК України, з огляду на неможливість іншим чином оформити право власності на нерухоме майно спадкодавця у зв'язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд дійшов висновку, що в даному випадку вимоги про визнання за позивачем права власності на спадкове майно є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved