Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Відповідно до трудової книжки БТ-ІІ № 5866717 [PERSON] 12 травня 2016 року прийнята кравцем за трудовим договором до ФОП [PERSON] 30.09.2017 року звільнена за власним бажанням (а.с.7). 12 травня 2016 року між [PERSON] Миколаївною (фізична особа) та [PERSON] (працівником) укладено трудовий договір. Працівник зобовязався виконувати роботу кравця. Згідно з п. 3 трудового договору фізична особа зобовязалась оплачувати працю працівника у розмірі 1510 гривень на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Тривалість робочого часу 40 годин на тиждень. П.6 договору передбачено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання 24 календарні дні. Також трудовим договором передбачено, що заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством про прибутковий податок з громадян. Працівники підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню (а.с.8). Згідно з відомостями з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 22.01.2018р. [PERSON] отримала у 1 кварталі 2017 року 9600 гривень; у 2 кварталі 2017 року 9600 гривень; у 3 кварталі 2017 року 3200 гривень (а.с.9). В судовому засіданні відповідач посилалась на правила внутрішнього розпорядку дня в яких зазначено, що позивач працювала за відрядною системою оплати праці. Судом досліджено зазначені правила (а.с.41-42). Але дні правила не регулюють систему оплати праці на підприємстві, не затверджені керівником підприємства, відсутні підписи про ознайомлення працівників. Крім того, дані правила не відповідають статті 142 КЗпП України, якою передбачено, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил. \~ \~ \~ \~Відомості на виплату грошей № 1 (а.с.44) у січні 2017 року [PERSON] отримала 2576,00 гривень. Розрахункове нарахування у січні 2017 року 3200 гривень (а.с.45). Відомість на виплату грошей № 2 січень 2017р. [PERSON] «-« 604,74 гривень (а.с.46). Відомість на виплату грошей за лютий 2017 року (а.с.52) [PERSON] отримала 2576,00 гривень. Розрахункове нарахування у лютому 2017 року 3200 гривень (а.с.53). Відомість на виплату грошей № 4 зарплати за лютий 2017р. [PERSON] «-« 1155,70 гривень (а.с.55). \~ \~ \~ \~Відомість на виплату грошей за березень 2017 року (а.с.60) [PERSON] «-» 914,86 гривень. Розрахункове нарахування у березні 2017 року 3200 гривень (а.с.61). Відомість на виплату грошей № 3 зарплати за березень 2017р. [PERSON] отримала 2576,00 гривень (а.с.62). Наказом № 6 від 24.08.2017р. [PERSON] надано чергову відпустку за 2017 рік з 1 вересня 2017 року по 18 вересня 2017 року включно на 18 календарних днів (а.с.66). [PERSON] заявою від 29.08.2017р. просила надати відпустку з 1 вересня 2017 року по 15 вересня 2017 року (а.с.68). Згідно наказу № 2 від 01.01.2016 року ФОП [PERSON] з 01 лютого 2016 р. згідно встановленим умовам ст.. 90 КЗпП України застосовує відрядну оплату праці (а.с.67). З даним наказом не ознайомлені працівники. Заява [PERSON] від 18.09.2017 року з проханням звільнити за власним бажанням у звязку зі зміною місця проживання (а.с.71). Наказом № 8 від 30.09.2017р. припинено трудовий договір (а.с.70). З індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] за формою ОК-5 вбачається, що у 2017 році сума заробітку для нарахування пенсії склала: січень 2448,77 грн; лютий 1764 грн; березень 2063,52 грн; квітень 3200,00 грн; травень 3200,00 грн; червень 3200,00 грн; липень 0,00 грн; серпень 0,00 грн; вересень 3200,00 грн(а.с.77-82). Розрахункове нарахування у квітні 2017 року 3200 гривень (а.с.94). Відомість на виплату грошей № 8/1 за квітень 2017 р. «-» 1195,29 гривень (а.с.95). Відомість на виплату грошей № 4 за квітень 2017 р. [PERSON] отримала 2576,00 гривень (а.с.96). Розрахункове нарахування у травні 2017 року 3200 гривень (а.с.101). Відомість на виплату грошей № 10/1 за травень 2017 р. «-» -1469,55 гривень (а.с.102). Відомість на виплату грошей № 9 за травень 2017 р. [PERSON] отримала 0,00 гривень (а.с.103). Розрахункове нарахування у червні 2017 року 3200 гривень (а.с.112). Відомість на виплату грошей № 12/1 за червень 2017 р. [PERSON] отримала 122,90 гривень (а.с.114). Відомість на виплату грошей № 11 за червень 2017 р. [PERSON] отримала 200,00 гривень (а.с.115). Розрахункове нарахування у липні 2017 року 3200 гривень (а.с.121). Відомість на виплату грошей № 14 за липень 2017р. «-» 779,09 гривень (а.с.124). Відомість на виплату грошей за липень 2017 р. [PERSON] отримала 2750,00 гривень (а.с.125). Розрахункове нарахування у серпні 2017 року 3200 гривень (а.с.128). Відомість на виплату грошей № 16/1 за серпень 2017 р. [PERSON] отримала 566,00 гривень (а.с.130). Відомість на виплату грошей № 15 за серпень 2017 р. [PERSON] отримала 121,39 гривень (а.с.131). Розрахункове нарахування у вересні 2017 року 3200 гривень (а.с.135). Відомість на виплату грошей № 18 за вересень 2017 р. [PERSON] отримала 711,00 гривень (а.с.137). Відомість на виплату грошей № 17 за вересень 2017 р. [PERSON] отримала 1865,00 гривень (а.с.138). Будь-який трудовий договір між працівником та роботодавцем передбачає, що працівник виконує певну роботу, яка визначена цим договором, а роботодавець забезпечує йому умови праці, необхідні для виконання роботи, та виплачує заробітну плату, розмір якої визначається угодою сторін (ст. 21 КЗпП України). Однак така угода обмежується державою в частині нижньої межі оплати праці адже чинне законодавство \~не допускає (навіть за взаємною згодою \~працівника та роботодавця) можливості встановлення оплати праці нижче мінімального розміру заробітної плати. \~ Законодавче встановлення розміру мінімальної заробітної плати є важливим дійовим методом державного регулювання заробітної плати, що \~забезпечує її мінімально прийнятну величину та служить базою для \~оплати праці найменш кваліфікованого працівника. Розмір встановленого державою МЗП залежить від рівня добробуту суспільства та здійснюваної соціальної політики. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України розмір МЗП визначається законом про Державний бюджет України на відповідний рік. Офіційне визначення терміну «мінімальна заробітна плата» в Україні законодавчо закріплене у ст. 95 КЗпП та ст. 3 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 р. № 108/95-ВР. Так, відповідно до статті 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Стаття 3-1\~Закону України\~«Про оплату\~праці» передбачає,\~що розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. При обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховуються доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоровя, за роботу в нічний та надурочний час, розїзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат. Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати. Якщо розмір заробітної плати у звязку з періодичністю виплати її складових є нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, проводиться доплата до рівня мінімальної заробітної плати. \~ \~ \~ \~Роботодавець не має права встановлювати працівнику заробітну плату у розмірі нижче мінімальної. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати лише у\~ разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника (ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Статтею 22 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом,\~Законом України "Про оплату праці"\~та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 95 КЗпП України передбачено, що мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. \~ \~ \~ \~В Україні мінімальний розмір оплати праці відіграє роль соціального стандарту, обовязковість якого забезпечується силою закону. Встановлюється розмір МЗП Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України, як правило, один раз на рік (принаймні, не рідше) у \~законі про Державний бюджет України з врахуванням пропозицій, напрацьованих шляхом переговорів представників професійних спілок, роботодавців, які обєдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди, та переглядається залежно від зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оплату праці»). \~ \~ \~ \~Мінімальна заробітна плата в Україні розраховується на місячній або погодинній основі. Місячна МЗП привязана до фіксованої кількості робочих годин і розраховується за роботу в нормальних умовах при виконанні встановленої норми праці. Відповідно до ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. При відрядній оплаті праці згідно зі ст. 90 КЗпП розцінки визначаються виходячи з установлених розрядів роботи, тарифних ставок (окладів) і норм виробітку (норм часу). Відрядна розцінка визначається шляхом ділення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на погодинну (денну) норму виробітку. Відрядна розцінка може бути визначена також шляхом множення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на встановлену норму часу в годинах або днях. \~ \~ \~ \~На підприємствах для працівників, які працюють з місячними окладами, має дотримуватись як мінімальна державна гарантія мінімальна місячна заробітна плата, а для працівників з погодинною оплатою (годинними тарифними ставками) мінімальна заробітна плата в погодинному розмірі. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам розяснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, суд не може погодитись з відповідачкою, яка стверджує, що на її підприємстві діє відрядна система оплати праці та вона не повинна дотримуватись встановленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати. У відомостях на виплату грошей № 12/1 за червень 2017 р., за якою [PERSON] отримала 122,90 гривень (а.с.114); № 11 за червень 2017 р., за якою [PERSON] отримала 200,00 гривень (а.с.115); № 16/1 за серпень 2017 р. , за якою [PERSON] отримала 566,00 гривень (а.с.130); № 18 за вересень 2017 р., за якою [PERSON] отримала 711,00 гривень (а.с.137) відсутні підписи [PERSON] про отримання цих коштів. Відомості на виплату грошей № 17 за вересень 2017 р., за якою [PERSON] отримала 1865,00 гривень (а.с.138) та № 15 за серпень 2017 р., за якою [PERSON] отримала 121,39 гривень (а.с.131) мають підписи [PERSON] про отримання цих коштів. Таким чином за період травень, червень, серпень, вересень 2017 року позивач повинна була отримати заробітну пату в розмірі 10304,00 гривень (сума без податків та зборів), отримала 1986,39 гривень, тому заборгованість по заробітній платі складає 8317,61 гривень, і саме ця сума заборгованості по заробітній платі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо компенсації за невикористані дні щорічної відпустки суд зазначає наступне. Трудовим договором від 12.05.2016 року у п. 6 встановлено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки 24 календарних дні. Статтею 75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. \~ \~ \~ \~У частині 1 статті 83 КЗпП України зазначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у заяві від 29.08.2017р. просила надати відпустку з 1 вересня 2017 року по 15 вересня 2017 року (а.с.68). Надано чергову відпустку за 2017 рік з 1 вересня 2017 року по 18 вересня 2017 року включно на 18 календарних днів (а.с.66). Позивач стверджувала, відповідач не заперечувала, що [PERSON] 18 вересня 2017 року стала до роботи. Таким чином, за її заявою позивач використала 15 днів щорічної відпустки, та при звільненні повинна була отримати компенсацію за один день невикористаної відпустки. Стаття 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Стаття 117 цього кодексу передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки при розгляді справи встановлено, що при звільненні працівника були порушені вимоги\~ст.116, 117 КЗпП України, своєчасно не проведено розрахунок та відповідачем не доведено відсутність його вини у цьому, то відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~позивач має право вимагати виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. \~\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. \~ \~ \~ \~Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. \~\~ \~ \~ \~ \~Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами\~КЗпП,\~Законам України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 30.09.2017 року, виконував свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Як розяснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі\~наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи\~по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. \~ \~ \~ \~Середньоденна заробітна плата складає: 3200/22 робочі дні=145,45 гривень. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судом рішення в сумі: 256 днів * 145,45 грн (середньоденна заробітна плата) = 37235 гривень 20 копійок (в тому числі податки та збори). У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» (№10- 1389/0/4-12 від 27.09.2012) зазначено: захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на його трудові права та інтереси, моральної шкоди, враховуючи характер та обсяг страждань, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у житті позивача, а також інші обставини справи. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що при розгляді справи встановлено, що мало місце порушення передбачених законом прав працівника, що само по собі вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань і що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України, є підставою для відшкодування власником або уповноважений ним органом працівнику моральної шкоди. При визначенні суми відшкодування моральної шкоди слід керуватися принципами розумності і справедливості, як того вимагає ст.41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. За таких обставин суд, враховуючі ступінь порушень життєвих стосунків і характер додаткових зусиль для організації життя позивача, характер та тривалість моральних страждань позивача в звязку з затримкою виплати належних працівнику сум, вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума моральної шкоди в розмірі 2000 гривень. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст.137\~ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи адвокат [PERSON], діє на підставі ордеру серія АА № 009737 від 15.06.2018 року (а.с.31) та договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 12.01.2018 (а.с.11). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач додав до матеріалів справи квитанцію від 08.05.2018 року та розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, відповідно до яких сума витрат за оплату професійної правничої допомоги становить 5000 грн. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд приходить до висновку, що надане позивачем обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу, відповідає вимогам чинного законодавства, тому сума 5000 гривень підлягає стягнення з відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню оскільки вони законні та обґрунтовані. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved