Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї, виданої ТОВ „Місто для людей Кременчук" від 16.04.2019 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] та [PERSON] . Однак, [PERSON] не проживає в житловому приміщенні з серпня 2018 року без поважних причин, про що складено Акт про не проживання в житловому приміщенні [ADDRESS] від 13.06.2019 року, представниками обслуговуючою організації ТОВ „Місто для людей Кременчук". Відповідач не проживає в даній квартирі, проживаючи один в квартирі не сплачував комунальні платежі, в утриманні житла участі не брав та не бере, особисті речі з квартири вивіз, взагалі квартирою він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні її чоловік відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію. Враховуючи вищевикладене, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, відповідно до якої позов підтримує та просить розглядати справу у відсутність позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча завчасно подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнає та просить справу розглядати без його участі. Представник третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Кременчук» в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин. За викладених обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін. Згідно ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнав позов і таке визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то суд підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову не вбачає та вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, оскільки для того наявні законні підстави. Розглянувши справу, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи та зокрема підтверджується договором купівлі - продажу від 21 червня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Другої кременчуцької державної нотаріальної контори Литвиненко Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1-2433, позивачу [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Як вбачається із довідки, виданої ТОВ «Місто для людей Кременчук» 16.04.2019 року за вих.№13/33, за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] та відповідач [PERSON] .. Актом про не проживання від 13 червня 2019 року складеного працівниками ТОВ «Місто для людей Кременчук» встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з серпня 2018 року по теперішній час. Згідно ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ч.1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Враховуючи викладене, а також те, що як встановлено судом, відповідач [PERSON] не є власником (співвласником) спірної квартири, у вказаній квартирі не проживає більше шести місяців, доказів, щоб свідчили про наявність у відповідача права користування спірною квартирою суду не надано та судом не встановлено обставин, за яких за ним зберігається вказане житлове приміщення, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ст.142 ЦПК України та ч.4 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позов підлягає задоволенню та відповідачем до початку розгляду справи по суті визнано позов, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 384 грн. 20 коп. і повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved