Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 гривень щомісячно на дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину, до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивує тим, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться її здоров`ям, розвитком, матеріальним та моральним становищем дитини. Зазначає, що відповідач інших осіб на утриманні не має, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому є підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Також, зазначає, що вона має намір неодноразово виїжджати за кордон разом з донькою [PERSON] , [INFO] строком до 25.01.2023 року з дати набрання рішенням суду законної сили з обов`язковим поверненням дитини на територію України. Враховуючи, що батько дитини [PERSON] не надав дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, вона вимушена звернутись до суду з вимогами про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон разом з донькою [PERSON] , [INFO] , строком до 25.01.2023 року з дати набрання рішенням суду законної сили з обов`язковим поверненням дитини на територію України, без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 05.10.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст.279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідач відзив на позов не подавав. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до такого висновку. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; зловживання процесуальними правами недопустиме (ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-82 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ст. 77 ч. 2 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог ( ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.02.2007 року (а.с.12). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18.08.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб 18.08.2018 року, внаслідок чого остання змінила прізвища на [PERSON] ( а.с. 15). Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, а згідно із ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років з 1 липня становить - 2013 гривень, прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 1 липня становить - 2510 гривень. При цьому законодавство не містить вимоги визначення точного розміру аліментів як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Проаналізувавши досліджені судом докази в їх сукупності, при визначенні розміру аліментів на утримання доньки, суд враховує всі обставини справи, принципи розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) і справедливості, суд дійшов висновку визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень щомісячно на дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину, до досягнення дитиною повноліття. На підставі ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць згідно із вимогами ст. 430 ЦПК України підлягає негайному виконанню. Вирішуючи позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд за кордон, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Згідно із ч. 2 ст. 150 цього Кодексу, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положення ст. 33 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» гарантують громадянам України право вільно виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Згідно із ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що "положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди". Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Поряд з цим, суд може надати дозвіл на конкретний одноразовий виїзд дитини за межі України, проте визначення конкретної дати виїзду за межі України й повернення із зазначенням країни перебування і мети виїзду, є виключним правом позивача і суд не вправі визначати із вказаного позивачем в описовій частині позовної заяви переліку, країну та період можливого виїзду і повернення дитини. Ураховуючи те, що позивач не зазначила в прохальній частині позовної заяви конкретний час виїзду та повернення дитини за кордон та в якій саме країні буде перебувати дитина без згоди та супроводу батька, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON] без згоди та супроводу батька . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18) зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Крім того, у справі немає доказів щодо обставин, якими мотивувалася позовна заява в частині необхідності виїзду дитини за кордон без згоди батька, а саме звернення позивачки до відповідача по відповідний дозвіл та відмова батька дитини в цьому. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином як вбачається з матеріалів справи, позивачем на обґрунтування своїх позовної вимоги в частині надання дозволу на виїзд дитини за кодон, не надано відповідних доказів із зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Враховуючи те, що дозвіл на виїзд дитини за кордон без обмеження його відповідним часом чи періодом до досягнення дитиною 16-річного віку може стати підставою для перебування дитини за кордоном досить тривалий не обмежений час, і це може порушити батьківські права відповідача та позбавити його права на спілкування з дочкою та на участь у її вихованні, а багаторазовий виїзд дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачений, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною 16-річного віку. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved