Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

В березні 2020 р. позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 15.02.1999 року в розмірі 109 383,34 грн. В обґрунтування позову сторона позивача вказує, що 15 лютого 1999 року. [PERSON] 1964 р.н. (далі - Відповідач) позичила у [PERSON] 1960 р.н. (далі'- Первісний кредитор) грошові кошти в сумі 13200 грн. (тринадцять тисяч двісті гривень) із зазначенням в розписці еквіваленту, що становить 3300 (три тисячі триста ) доларів США. Відповідач зобов`язалась повернути кошти по першій вимозі. На підтвердження виникнення зобов`язання по договору позики, Відповідачем Первісному кредиторові була надана власноруч написана розписка, з якої випливає, що Відповідач кошти від Первісного кредитора отримав. В подальшому. Первісний кредитор до Відповідача вимог щодо повернення суми позики не пред`являв. Відповідач, в свою чергу, продовжувала користуватися позиченими коштами весь цей час, отримані кошти не повертала. 24 вересня 2019 р. Первісний кредитор відступив [PERSON] , 1985 р.н. всі права вимоги, а також і супутні права, що належать Первісному кредитору за Договором позики між Первісним кредитором та Відповідачем від 15.02.2019 р. На підтвердження цих дій був складений та підписаний Договір про відступлення права вимоги (договір цесії) від 24.09.2019 р. 27 вересня 2019 р. позивач направив Відповідачу за місцем його реєстрації цінний лист з описом вкладення, в якому містилось повідомлення про відступлення права вимоги, та вимога повернути борг. Посилаючись на ст. 1048 ЦК України, просив стягнути відсотки за користування. Провадження у справі відкрито ухвалою від 13.04.2020 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Відповідач правом подачі відзиву не скористалася, відзив на позов не надходив. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог закону, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подано. Третя особа в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, заяв/клопотань не подано. Згідно із ст. 280 ч. 1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивачів, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку на підставі доказів, поданих стороною позивача. Дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виниклі між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить такого висновку. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 15 лютого 1999 року. Відповідач позичила у [PERSON] , 1960 р.н. грошові кошти в сумі 13 200 грн. (тринадцять тисяч двісті гривень) із зазначенням в розписці еквіваленту, що становить 3 300 (три тисячі триста ) доларів США. Відповідач зобов`язалась повернути кошти по першій вимозі, що зазначено в розписці, оригінал якої долучено до матеріалів справи. 24 вересня 2019 р. [PERSON] відступив позивачу - [PERSON] , 1985 р.н. всі права вимоги, а також і супутні права, що належать Первісному кредитору за Договором позики між Первісним кредитором та Відповідачем від 15.02.2019 р. На підтвердження цих дій був складений та підписаний Договір про відступлення права вимоги (договір цесії) від 24.09.2019 р., копія якого міститься в матеріалах справи. 27 вересня 2019 р. позивачем направлявся відповідачу за місцем його реєстрації цінний лист з описом вкладення, в якому містилось повідомлення про відступлення права вимоги, та вимога повернути борг, та на час звернення до суду борг не повернуто. Відповідно до ст. 509 ч. 1, 2 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 1046 ч. 1, 2 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні. Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. З урахуванням даних норм закону, а також на підставі встановлених фактів у справі, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли позикові правовідносини, що підтверджується змістом договору позики та договору про відступлення права вимоги. Згідно із положеннями ст. 1049 ч. 1, 3 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 530 ч. 1, 2 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Виходячи з положень договорів позики, боржник - відповідач отримала визначену суму позики в користування до першої вимоги кредитора, яка надсилалась вже новим кредитором на зареєстроване місце проживання відповідача 27.09.2019 р. Згідно із ст. 612 ч. 1 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч. 1 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог положень ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. В якості доказу невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики позивач надав оригінал складеної відповідачем розписки від 15.02.1999 р., що містяться в матеріалах справи. Частино першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (частина 1 статті 1048 ЦК України). Відповідач порушив свої зобов`язання щодо щомісячного повернення частини кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом. У разі порушення відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідно до ч.2 ст. 1050, ч.2 ст. 1054 ЦК України, позивач має право достроково стягнути заборгованість по кредиту, відсоткам та комісії, вимагати виконання інших зобов`язань за кредитним договором відповідно до ст. 1048 ЦК України. Станом на день подачі позову до суду загальна сума процентів від суми позики у 13 200 грн., дорівнює 23 319,34 грн., при цьому офіційний курс НБУ щодо долара США по відношенню до гривні станом на 16.03.2020 р. (день звернення до суду) становив 26 грн. 80 копійок за один долар США, несплачена сума за договором позики від 15.02.1999 р. на день звернення до суду становить з розрахунку 3300 х 26.08 = 86 064 грн. А відтак, 86 064 + 23 319.34 дорівнює загальній сумі боргу у розмірі 109 383.34 грн. (сто дев`ять тисяч триста вісімдесят три гривні. 34 коп.) Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1093 грн. 83 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 6, 526, 527, 530, 627, 1050, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved