Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

В лютому 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, посилаючись на те, що у домоволодінні яке знаходиться по [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] .. Проте, з 2016 року відповідач виїхав з господарства та проживає окремо, однак з обліку реєстрації з її домоволодіння не знявся та в добровільному порядку не бажає зробити цього. Вказана обставина створює їй перешкоду у вільному розпорядженні своєю власністю, тому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов. Третя особа без самостійних вимог звернулась до суду із заявою про визнання позову та розгляд справи у її відсутності. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився без поважних для суду причин. Суд, зі згоди представника позивача, ухвалив продовжити розгляд справи у відсутності відповідача та провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно довідки Припрутської сільської ради № 488 від 26 квітня 2019 року станом з 01 липня 1990 року по 15 квітня 1991 року у домоволодінні по [ADDRESS] , яке відносилося до колгоспних дворів, були зареєстровані троє осіб, а саме позивач [PERSON] , третя особа [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] . В силу ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, чинного на той час, вказаним особам як членам колгоспного двору належало по 1/3 частки вказаного домоволодіння. З спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] вбачається, що спадщину прийняла позивач [PERSON] .. Відповідач [PERSON] зареєстрований в даному домоволодінні, однак з 2016 року не проживає в ньому, що підтверджується актом опитування сусідів № 63 від 24 січня 2019 року. В справі № 6-164ц12 від 23 січня 2013 року Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого у спадкоємця, який у встановленому порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибувало з володіння спадкодавця поза волею останнього. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а не виникає у зв`язку із отриманням правовстановлюючого документа або здійсненням державної реєстрації права власності, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Слід зазначити, що відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Тобто, не оформлення позивачем права на спадщину та не отримання нею правовстановлюючого документу обмежує її у праві розпорядження спадковим майном, в той же час, не обмежує у праві володіння та користування спадщиною, що є складовими права власності. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Об`єктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права (ст. 391 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, які перебувають на території України, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання, зареєструвати своє місця проживання. Оцінюючи у сукупності досліджені докази та враховуючи, що відповідач більше одного року без поважних причин не користується житлом позивача, оскільки фактично постійно проживає у іншому місці, суд вважає, що відповідач порушує право позивача щодо здійснення права власності, у зв`язку із чим позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а відповідач повинен бути визнаний таким, що втратив право користування житловим будинком позивача. Крім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви до суду. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 29, 319, 321, 328, 391 ЦК України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

Outcome: approved