Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 27/50 частини земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0101 га та визнати недійсним свідоцтво про право власності серія та номер: [NUMBER] від 26.06.2014 року на об'єкт нерухомого майна: земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0101. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14.04.2015 року розірвано договір довічного утримання, укладений 19.07.2006 року між нею та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., зареєстрований в реєстрі за № 6242, визнано за нею право власності на 27/50 частин житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0179 га, а також визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер: [NUMBER] від 26.06.2014 року на об'єкт нерухомого майна: на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0179 га. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідач, який належним чином був повідомленим про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Пунктом 1 ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Судом встановлено, що 19.07.2006 року між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач майна) укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 6242. Згідно умов п.1 вказаного Договору відчужувач передає у власність набувачу належні йому на праві приватної власності 27/50 частин дерев'яного житлового будинку [ADDRESS] розташованого на земельній ділянці площею 436,7 кв.м., взамін чого набувач майна зобов'язується надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14.04.2015 року розірвано договір довічного утримання, укладений 19.07.2006 року між [PERSON] до [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., зареєстрований в реєстрі за № 6242, визнано за [PERSON] право власності на 27/50 частин житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0179 га, а також визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер: [NUMBER] від 26.06.2014 року на об'єкт нерухомого майна: на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0179 га (а.с.10-12). Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі вказаного рішення за [PERSON] зареєстровано право власності на 27/50 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], що стверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майна №45095423 від 05.10.2015 року (а.с.24). Згідно свідоцтва про право власності індексний номер [NUMBER] від 26.06.2014 року виданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 23503553 від 26.06.2014 року виданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції вбачається, що [PERSON] та [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,0101 га по [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.19). Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.10.2014 року визначено частку [PERSON] - 23/50 у спільній власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0101га (а.с.8-9). Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них є спільною сумісною власністю. Згідно ч.4 ст.120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Крім того, у відповідності до вимог ч.4, ч.5 ст.89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 6 квітня 2004 р. № 7, із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2 при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. у разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх. Пунктом 21 вказаної постанови визначено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи із наведеного, враховуючи встановлені обставини, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] підставний і підлягає задоволенню. За таких обставин, враховуючи вищенаведене, слід визнати недійсним свідоцтво про право власності серія та номер: [NUMBER] від 26.06.2014 року на об'єкт нерухомого майна: земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0101. За такого рішення, з урахуванням того, що позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн. в дохід держави.

Outcome: approved