Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди в користуванні житлом, шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку з господарськими будівлями по провулку Кремневий, 14 в м. Кременчуці Полтавської області без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги мотивувала тим, що згідно Договору дарування житлового будинку від 13 квітня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] 13 квітня 1999 року за р.№ 2898 їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями по пров. Кремневий, буд.14 в м.Кременчуці Полтавської області. З липня 1995 року вона з відповідачем [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука від 14.12.2005 року шлюб між ними розірвано, про що 14 січня 2015 року складено відповідний актовий запис №3. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в її будинку поза її волею, згоду на його проживання після розірвання шлюбу вона не надавала. Відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, на ґрунті чого виникають постійні сварки, регулярно застосовує до неї фізичну силу, за що мав приводи до органів поліції. Так, відповідно до постанови Крюківського районного суду м. Кременчука від 24 лютого 2015 року [PERSON] 15 лютого 2015 року о 22:00 годині за місцем свого проживання [INFO] вчинив насильство в сімї відносно неї, в ході якої виражався грубою брутальною лайкою. У суді [PERSON] свою вину визнав повністю. Вказаною постановою його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч.1КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 51 грн. в прибуток держави. Не дивлячись на це відповідач продовжує створювати конфліктні ситуації та робити нестерпним її проживання у будинку. Її постійні виклики поліції не дають позитивного результату, оскільки працівники поліції не здійснюють відносно нього будь-які заходи впливу. Так, згідно відповіді Кременчуцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області за вих.. №107-35/37 від 17.10.2018 року, відповідно до обліково-реєстраційної документації, протягом 01.01.2015 - 16.10.2018 до Журналу єдиного обліку відділення поліції №1 Кременчуцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області від неї зареєстровані наступні виклики: №311 від 07.01.2017 року про виникнення конфліктної ситуації із колишнім чоловіком (за результатами перевірки, підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не встановлено), №13556 від 01.10.2017 року про погрози зі сторони колишнього чоловіка (за результатами перевірки, підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не встановлено); №14711 від 26.09.2018 року про виникнення конфліктної ситуації із колишнім чоловіком ( на разі по зверненню проводиться перевірка). Вона неодноразово вимагала виселитися з належного їй будинку, але відповідач відмовляється це робити та продовжує вчиняти протиправні дії щодо неї та належного їй майна, тим самим заважає їй користуватися своєю власністю. Відповідач ніде не працює вже з 2017 року, не дивлячись на її заборони повністю проживає, харчується за її рахунок, за комунальні послуги не сплачує. До того ж на повному її у утриманні неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Постійні сварки та виклики поліції роблять нестерпним її життя та негативно впливають на психічний стан її дітей, звязку з чим вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Крім того, просить звернути суд увагу на те, що на даний час у вищевказаному будинку зареєстрована вона та їх з відповідачем діти [PERSON], [INFO], та [PERSON]. [INFO]. Відповідач має зареєстроване місце проживання за адресою вул.. Східна.20А кв.1. м. Кременчук, Полтавська область. Вказана квартира належить їх синові [PERSON] та сестрі відповідача [PERSON]. На даний час квартира пустує, там ніхто не проживає, син [PERSON], як співвласник квартири, не заперечує проти того, щоб [PERSON] там проживав. Тобто у відповідача є інше зареєстроване місце проживання, де він може проживати і у разі виселення він не буде позбавлений місця проживання. Вважає, що систематичне вчинення відповідачем дій, які унеможливлюють їх спільне проживання в одному помешканні, та безрезультатність застосованих до відповідача заходів впливу є підставою для його виселення з помешкання. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, що зазначені в позові суду пояснила, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. У 2000 році відповідач заселився в будинок по провулку Кремневий, 14 в м. Кременчуці, як член сімї. В даному будинку проживає вона, двоє дітей та відповідач. Відповідач участі в утримані будинку не приймає, ніде не працює, без дозволу бере продукти харчування, які купляє вона, при цьому сам будь яких продуктів харчування не придбає та не несе будь яких витрат на їх придбання, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Бюджет у них з відповідачем різний. Кошти на утримання дитини відповідач не надає. Вона неодноразово зверталась до відповідача з приводу виселення, однак відповідач не реагує. Жодних договорів з відповідачем про право проживання в будинку вона не укладала. Відповідач ніколи в будинку не був зареєстрований. Відповідач зловживає алкогольними напоями, внаслідок чого майже постійно перебуває у стані сп»яніння, на ґрунті чого між нею та відповідачем постійно виникають сварки. Відповідач, перебуваючи у нетверезому стані, часто приходить до будинку вночі та стукає у двері і вікна, чим заважає їй та дітям відпочивати. Всі вказані обставини унеможливлюють її спільне проживання з відповідачем у будинку. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву до суду не подав. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечує. Враховуючи викладене, а також те, що одночасно існують умови, які передбачені ч.1 ст.280 ЦПК України, суд, - постановив: провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у відсутність відповідача. Вислухавши пояснення позивачки, свідків, розглянувши справу, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. Сторони з 07.07.1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, що підтверджується рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 грудня 2005 року, яке набрало законної сили 24 грудня 2005 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-КЕ №088105, яке видане Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області 14 січня 2015 року. Згідно договору дарування житлового будинку від 13 квітня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2898, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по провулку Кремневому, 14 в м.Кременчуці Полтавської області. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема підтверджується записами, що містять в будинковій книзі на будинок №14 по провулку Кремневому в м.Кременчуці, за вказаною адресою зареєстрована позивач [PERSON] та діти сторін - [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки (витяг з особового рахунку №134335), виданої ТОВ «Місто для людей Кременчук» 24.10.2018 року за вих.№2041/36, місце проживання відповідача [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстровано за адресою: [INFO] з 13.08.2012 року по теперішній час. Відповідно до ч.1 ст.14 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а за правилами ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321\~ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втручання держави у використання особою даних прав має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виходячи з практики ЄСПЛ, такий загальний захист права на житло поширюється як на власника будинку (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі McCann v. theUnitedKingdom від 13.05.2008 року). Згідно з ст.17\~Закону\~України\~«Про виконання\~\~рішень та\~застосування\~практики\~Європейського суду\~з\~прав\~людини» та ч.4 ст.10\~ЦПК\~України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист\~прав\~людини і\~основоположних\~свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 47 Конституція України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст.9\~ЖК\~України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Пунктом 4 ст.311\~ЦК\~України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст.\~109\~ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ст.\~157\~ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною першою статті 116\~ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.17 постанови № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст.\~116\~ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння постійно вчиняє сварки, ображає її нецензурною лайкою та погрожує фізичною розправою. Будучи притягнутим до адміністративної відповідальності продовжує порушувати правила співжиття, що робить неможливим для неї проживання з ним в одному будинку. Згідно постанови Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 лютого 2015 року [PERSON] визнано винним в тому, що останній 15 лютого 2015 року за місцем свого проживання, тобто за адресою: м.Кременчук пров.Кремневий, 14 вичинив насильство в сімї відносно дружини, в ході якої виражався грубою брутальною лайкою. Як вбачається з листа, наданого Кременчуцьким ВП в Полтавській області 17.10.2018 року за вих№107-35/37, позивач [PERSON] 07.01.2017 року, 01.10.2017 року, 26.09.2018 року зверталась до Кременчуцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області з заявами про проведення перевірок з приводу виникнення конфліктних ситуацій із колишнім чоловіком та погроз зі сторони колишнього чоловіка. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона сусідка [PERSON]. Сторін по справі знає з 2006 року. Відносини між ними нормальні. Зі слів позивачки їй відомо, що [PERSON] не працює десь з 2014 року та вона сама бачить, що він постійно перебуває вдома. Участі у вихованні дітей відповідач не бере. Відповідач зловживає спиртними напоями тривалий час. Декілька разів, точної дати не памятає, бачила, що приїжджали працівники поліції до них до будинку. Вона чула, що хтось в будинку бє вікна, і думає, що це був відповідач, оскільки потім з ним розмовляли працівники поліції. Чула, що сторони сварились між собою, однак при сварках вона ніколи присутня не була. Зі слів позивача відомо, що вони часто сваряться з приводу того, що відповідач пє та не хоче працювати. Вона особисто цього літа бачила, що відповідач приводив додому осіб, які зловживають алкогольними напоями. Бачила, що відповідач у людей просить гроші та цигарки. Свідок [PERSON] суду пояснив, що сторони по справі його батьки. У матері з батьком дуже погані відносини. Батько вже рік не працює, вживає спиртні напої. В будинку по пров. Кремневий, буд. 14 в м. Кременчуці він проживає з 2000 року, батько також з цього часу проживає в даному будинку. Батько почав себе агресивно поводити десь з 2010 року, почав зловживати алкогольними напоями. Колись вибив скло в коридорі. Взимку в будинку перекрив газ. З приводу перекриття газу та вибиття скла мати викликала працівників поліції. Минулого року батько перебував у стані сп»яніння і не впускав матір до будинку. Між батьками сварки відбуваються майже кожного дня на підставі того, що батько користується всім, що є в будинку, бере без дозволу продукти харчування, однак жодних витрат на це не несе. Мати неодноразово просила його виселитись, однак він відмовляється, та каже, що звик тут жити. Власного житла батько не має. Квартира по вул.. Східній в м. Кременчуці, де зареєстрований батько, належить йому та сестрі батька [PERSON], і в квартирі ніхто не проживає. Батькові пропонували переїхати жити в дану квартиру, однак він відмовляється. Враховуючи викладене, оцінюючи в сукупності надані позивачем та досліджені судом докази, пояснення позивача, свідків, суд приходить до висновку, що вказані докази містять достатні фактичні дані, які свідчать про те, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу систематично порушує правила співжиття, своєю неправомірною поведінкою створює умови, які є неможливими для проживання з ним позивачки в одному будинку, і внаслідок таких дій відповідача позивачці, яка є єдиним власником спірного будинку, створюються перешкоди у користуванні належним їй майном, чим порушуються її права як власника. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позов є законим та обгрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ст..141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений позивачем судовий збір.

Outcome: approved