Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-04 00:00:00

в листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна») про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.07.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С.був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 9599, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Авентус Україна» коштів у розмірі 8 694 грн. 45 коп. Проте, вказаний виконавчий напис вчинено з порушеннями вимог законодавства. Зокрема позивач зазначав про відсутність кредитних правовідносин ним та ТОВ «Авентус Україна», водночас виконавчий напис вчинений без належної перевірки безспірності боргу та надання необхідних для вчинення обумовленої нотаріальної дії документів. Ухвалою суду від 03.11.2020 року відкрито провадження по вказаній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 19.11.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив, за змістом якого останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Зазначав при цьому, що між сторонами 21.01.2019 року, відповідно до положень закону України «Про електронну комерцію», був укладений договір про надання фінансового кредиту, за умовами якого позивач отримав кошти в розмірі 4 000 грн. 00 коп. строком на 30 днів зі сплатою процентів за користування ними в розмірі, визначеному кредитним договором. Переказ коштів було здійснено 21.01.2019 року на вказану позивачем банківську картку. Проте, позивач свої зобов`язання щодо повернення коштів, сплати процентів належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість у загальному розмірі 7 894 грн. 45 коп., включаючи заборгованість за тілом кредиту, процентів, нарахованих штрафних санкцій, про що будо повідомлено боржника. Оскільки письмова вимога кредитора щодо погашення заборгованості за кредитним договором не була виконана, зазначене стало підставою для її примусового стягнення шляхом вчинення спірного виконавчого напису нотаріусом, якому для вчинення відповідної нотаріальної дії був наданий необхідний перелік документів, в тому числі, що підтверджують безспірність боргу. В судове засідання представник позивача адвокат Лукіянчин І.П. не з`явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Згідно поданого відзиву просив розглянути справу без його участі, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В. у судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Так, як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] 21.01.2019 року було укладено договір № 565588 про надання фінансового кредиту в електронній формі, за умовами якого останній отримав кошти в сумі 4 000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування нею. Позика надавалася строком на 30 календарних днів, але договір продовжував свою дію до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань. Як вбачається з повідомлення ТОВ ФК "ВЕЙ ФОР ПЕЙ" від 13.11.2020 року, відповідно до договору ВП 200417 від 20.04.2017 року за дорученням ТОВ «Авентус Україна» було проведено переказ коштів на картку [PERSON] через систему платежів «WayForPay» в розмірі 4 000 грн. 00 коп. 08.07.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 9599, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Авентус Україна» заборгованості за вищевказаним кредитним договором у загальному розмірі 7 894 грн. 45 коп., яка виникла станом на 22.05.2020 року, та складається з: - заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3 833 грн. 85 коп., - заборгованості за процентами в розмірі 2 070 грн. 28 коп., - заборгованості за штрафними санкціями в розмірі 1 990 грн. 32 коп. Також з боржника на користь стягувача стягнуті витрати за вчинення виконавчого напису в розмірі 800 грн. 00 коп. 25.08.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання обумовленого виконавчого напису (ВП № 62877619). Так, аналізуючи доводи позивача суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Разом з тим, ст. 18 ЦК України передбачено здійснення захисту цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Останній вчиняється, як передбачено ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна на документах, що встановлюють заборгованість. Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності-це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року за № 1172. Згідно п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року, №1172 (зі змінами), на який міститься посилання в оскаржуваному написі, для одержання виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості кредитором надаються оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а саме пункт 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та виходячи з системного аналізу ст.ст. 15,16,18 ЦК України, ст.ст. 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Стаття 50 ЗУ «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, так і необґрунтованість вимог до боржника. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19.09.2018 року. Проте, нотаріусу необхідний обсяг документів для вчинення спірного виконавчого напису надано не було. Зокрема, не було надано засвідчену виписку з рахунку боржника з зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості (первинний документ, який фіксує факт виконання господарської операції та служить підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах («Перелік типових документів», затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5)) (замість цього надано довідку про розмір заборгованості, що не є тотожним поняттю «виписка банку»), що, в свою чергу, свідчить про порушення встановленої законом процедури вчинення виконавчого напису. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість не є безспірною, оскільки її безспірність не підтверджена необхідними доказами (документами) та обґрунтовано оспорюється позивачем. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, в розпорядженні нотаріуса не було виписки з рахунку позичальника, з якої можливо було б провести перевірку законності та правильності нарахування кредитором заборгованості за тілом кредиту, процентами, штрафних санкцій (заборгованість за штрафами, пенею вказана загальною сумою), дотримання кредитором при нарахуванні боргу строків позовної давності тощо. В іншій частині доводи [PERSON] не знайшли свого належного підтвердження. Таким чином, підсумовуючи наведене, враховуючи, що в розпорядженні нотаріуса не було надано всіх необхідних для вчинення виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості документів, передбачених постановою від 29 червня 1999 року, №1172 (останнім порушено встановлену законом процедуру вчинення виконавчого напису), заборгованість не є безспірною та не підтверджується у розмірі, зазначеному у виконавчому написі, оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи питання щодо понесених позивачем судових витрат, суд виходить з наступного. Так, порядок розподілу судових витрат між сторонами передбачений ст. 141 ЦПК України. Зокрема, згідно ч.ч.1,2 вказаної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.ч. 1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу складаються з гонорару адвоката за представництво в суді; іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збору доказів тощо; вартості послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (ч.3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПУ України). При вирішенні питання про розподіл судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, суд, зокрема, враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову (ч.3 ст. 141 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України). Отже, гонорар адвоката визначається за умовами договору про надання правничої допомоги, залежить від обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Такі витрати мають бути співмірними (складність справи, витрачений час тощо). На підтвердження своїх вимог сторона, яка вимагає їх відшкодувати, має надати детальний опис робіт, виконаних адвокатом. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Стороною позивача заявлено в судових дебатах про надання доказів понесених судових витрат протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення по справі. На підтвердження обумовлених витрат представником позивача надана угода про надання правничої допомоги від 28.10.2020 року, квитанція до прибуткового касового ордеру від 30.12.2020 року, розрахунок вартості наданих послуг. Згідно наданих документів представником позивача були надані наступні послуги: консультація клієнта, дослідження судової практики, підготовка процесуальних документів. За такого, враховуючи викладене, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), з відповідача на користь позивача належать до стягнення витрати за надані наступні послуги: консультація клієнта (1 год., 500 грн. 00 коп.), дослідження судової практики (1 год. 500 грн. 00 коп.), підготовка процесуальних документів (на думку суду, час, витрачений на надання цих послуг не може перебільшувати 2 год., 1 000 грн. 00 коп.), а всього 2 000 грн. 00 коп. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі в загальному в розмірі 1 261 грн. 20 коп. (420 грн. 40 коп. судовий збір (забезпечення позову), 840 грн. 80 коп. судовий збір (звернення з позовом до суду).

Outcome: approved