Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

[PERSON], який діє на підставі довіреності, звернувся до суду в інтересах [PERSON], з заявою про встановлення факту родинних відносин, зазначивши, що 20.09.1996 року помер [PERSON], який являється батьком заявника [PERSON] З 1959 року [PERSON] перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON](матірю заявника). В період спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO]. Оскільки батьки на час народження сина не були зареєстровані в шлюбі, тому в свідоцтві про народження заявника прізвище записано [PERSON], по батькові [PERSON]. В графі запис про батька відсутній, в графі мати [PERSON] 26.04.1974 року померла мати заявника [PERSON] Після чого батько разом з заявником проживали разом в [INFO] (бувша Леніна), 25, Шаргородського району Вінницької області. Після смерті батька залишилось спадкове майно земельна частка(пай). Заявник вступив в управління спадковим майном, інші спадкоємці відмовились від спадщини. Однак за відсутності відомостей про батька в свідоцтві про народження заявника він не має змоги оформити свої спадкові права. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надав заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутності. В судовому засіданні представник заявника [PERSON], що діє на підставі довіреності, заявлені вимоги підтримав повністю за обставин, викладених в заяві. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні вимоги [PERSON] визнав, дійсно підтвердив, що заявник являється сином [PERSON] Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні вимоги [PERSON] визнав, також підтвердив, що він являється сином [PERSON] Представник Копистиринської сільської ради Шаргородського району в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву, в якій заяву про встановлення батьківства визнає, просить розглянути справу в його відсутності. Суд вважає можливим, за згодою позивача, відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України розглянути справу у відсутності заінтересованої особи, зважаючи на те, що останній скористався своїми процесуальними правами. Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 20.09.1996 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-АМ №366045 від 21.09.1996 року(а.с.6). В свідоцтві про народження серії І-АМ №388293, виданому повторно 14.05.1979 року на ім`я [PERSON], [INFO], значаться мати [PERSON] в графі батько прочерк.(а.с.12). Мати заявника [PERSON] померла 26.04.1974 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть(а.с.14). Судом встановлено та не заперечується заінтересованими особами, що батьки заявника [PERSON] та [PERSON] проживали в незареєстрованому шлюбі з 1959 року, в період якого народився заявник [PERSON] Дійсно в графі батько в свідоцтві про народження заявника прочерк, оскільки батьки не були в шлюбі. Після звернення заявника до органу РАЦС отримав відмову, що підтверджується висновком про внесення змін до актового запису цивільного стану, де вказано, що в звязку з смертю [PERSON], тобто батька заявника, зміни до актового запису про народження внести неможливо(а.с.19). Відповідно до ч.2 ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до\~частини першої статті 135\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 128 Сімейного кодексу України, позов про визнання батьківства може бути предявлений матірю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, передбаченим у ч.1 ст. 58 Конституції України,\~ правовідносини регулюються нормами права, які діяли на час їх виникнення. З 1 січня 2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України. Оскільки він не має зворотної сили до правовідносин, що виникли, судом застосовуються положення діючого на той час законодавства. Згідно з положенням\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у\~ст.128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у\~ст.53 КпШС України, суди вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Спірні правовідносини регулюються нормами\~Кодексу про шлюб та сім'ю України чинним на момент виникнення правовідносин між сторонами. Станом на 1963 рік порядок реєстрації народження регулювався Кодексом законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 30 травня 1926 року, в редакції Указу Президії ВР УРСР від 15 вересня 1945 року. Відповідно до ст. 3 Основ законодавства СРСР і союзних республік про шлюб та сім'ю, у тому разі коли дитина народилась до 1 жовтня 1968 року, її ймовірний батько помер і батьківство не було оформлене у добровільному порядку, факт визнання батьківства може бути встановлений у судовому порядку. Виходячи з роз'яснень, що містяться у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», суд може встановити факт визнання батьківства за наявності таких підстав як: дитина була народжена, а не зачата до 1 жовтня 1968 року; припускаємий батько дитини помер; дитина знаходилась на утриманні померлого; померлий визнавав себе батьком дитини. Згідно зі ст. 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Адже відповідно до ст. 7 Указу Президії Верховної Ради УРСР від 29 грудня 1969 року Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР судове встановлення батьківства могло мати місце лише відносно дітей, що народилися після 1 жовтня 1968 року. До цього часу, інститутом права взагалі не було передбачене судове встановлення батьківства. Так, у ст. 32-1 Кодексу законів про сім'ю, опіку та актів цивільного стану Української РСР (у редакції Указу Президії Верховної Ради УРСР від 15 червня 1945 року) було визначено, що мати дитини, яка народилися від особи, з якою вона не перебувала у шлюбі, не має права звертатися до суду з позовом про встановлення батьківства та стягнення аліментів з вказаної особи на утримання дитини. Разом з тим не заборонялось добровільне встановлення батьківства, як відносно дітей народжених до 1 жовтня 1968 року, так і після. Названим Указом зворотна дія закону була передбачена лише в одному випадку, жінка мала право звернутись до суду із заявою про встановлення факту визнання батьківства, якщо це визнання мало місце саме до 1 жовтня 1968 року. При перевірці наданих заявником доказів, судом встановлений факт визнання [PERSON] свого батьківства щодо [PERSON] саме до 01 жовтня 1968 року, адже вони проживали разом з матір`ю заявника, та після смерті матері також. Згідно зі\~ст.57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При встановленні батьківства суд приймає до уваги наступні обставини (умови): спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини та відповідачем до народження дитини; спільне виховання та утримання ними дитини; докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Наявність спільного проживання та ведення спільного господарства дає право суду вважати, що [PERSON] є батьком [PERSON] Спільне виховання батьками дитини може виявитися у спільній турботі про дитину, про її стан здоров'я та навчання. При цьому необов'язково, щоб батьки проживали разом та вели спільне господарство. Відповідно до п.24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення заяви. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту батьківства, оскільки заявником подано беззаперечні докази, та заінтересовані особи не заперечують проти них.\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved