Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати за ним право власності на домоволодіння №1/120, яке розташоване по вул.Кишинівській у м.Маріуполі житловою площею 36,0 кв.м., загальною площею 88,2 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON], який помер 08.05.1987 року. У ході розгляду справи позивач уточнив вимоги та просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок літ.А-1, сіни літ.а-1, погріб літ. А1/п, ганок літ. а2, веранду літ. а1-1, нежитлову прибудову літ. А1-1 (загальною площею 88,2 кв.м., жилою площею 36,0 кв.м.), літній душ літ. Д-1, вбиральня літ. В-1, гараж літ.Г-1, сарай літ. Ж-1, огорожу №1-3, замощення 1, розташоване за адресою: м.Маріуполь, вул.Кишинівська, 1/120. В обґрунтування позову зазначив, що в 1987 році помер його батько [PERSON], після якого відкрилася спадщина на житловий будинок в м.Маріуполі по вул.Кишинівська, 1/120. Право власності на будинок за спадкодавцем підтверджується відомостями із Маріупольського БТІ. За даними технічної інвентаризації домоволодіння побудоване до 1992 року, що не є самочинним, а літній душ і замощення не відноситься к самочинним будівлям. Після смерті батька матір позивача зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Було заведено спадкову справу, але свідоцтва про право на спадщину так і не отримано. На момент смерті батька позивач був неповнолітнім та проживав в будинку із батьками, у звязку із чим прийняв спадщину, фактично вступивши в управління житловим будинком. В 2015 році померла матір позивача [PERSON] Позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька, оскільки матір померла та не оформила свої спадкові права. В квітні 2015 року позивач звернувся до нотаріальної контори для отримання свідоцтва на спадщину, однак нотаріальна контора не має можливості повідомити та визначатися із колом спадкоємців після смерті [PERSON], оскільки спадкова справа передана на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву, доступ до якого відсутній. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що позивачем не надано постанови нотаріусу про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка є підставою для звернення до суду. Крім того, після смерті [PERSON] в 1987 році було збудовано низку будівель та споруд (гараж в 1989 році, літній душ в 2000 році, сарай в 1991 році, сарай в 1989 році,тротуар в 2000 році, огорожа в 1989 році, ворота в 1989 році. Вказані обєкти були збудовані після смерті спадкодавця та не входять у спадкову масу, у звязку із чим визнання права власності на них є неможливим. Вказував, що самовільно збудоване домоволодіння не є обєктом права власності та відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» до спадкоємців може перейти право власності лише на будівельні матеріали, які були використані в процесі самовільного будівництва. Також зазначав, що представлені позивачем документи не є належним правовстановлюючим документом на домоволодіння. На підставі зазначеного просив відмовити у позові. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON], який є батьком позивача, помер 08 травня 1987 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №717351, виданим повторно 30 серпня 2013 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецької області. Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно 30 серпня 2013 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецької області. Матір позивача, [PERSON], померла 22 грудня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 23 грудня 2015 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецької області. Після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася та спадкоємці не зверталися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується листом завідувача Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 31.08.2016 року та інформаційною довідкою із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO] с 15 листопада 1968 року по день смерті 22 грудня 2015 року, що підтверджується довідкою №232 від 21 вересня 2016 року, виданою головою комітету самоорганізації населення «Лучистий». Позивач з 1973 року по теперішній час проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою №154 від 27 січня 2016 року, виданою головою комітету самоорганізації населення «Лучистий». [PERSON] також був зареєстрований та проживав за адресою: [INFO] с 15 листопада 1968 року по день смерті 08 травня 1987 року, що підтверджується довідкою №23 від 08 квітня 2015 року, виданою головою комітету самоорганізації населення «Лучистий». Згідно витягу із спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), виданого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою від 29.09.2016 року, після смерті [PERSON]І 21.11.1987 року була зведена спадкова справа. Відповідно до листа Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 16.04.2015 року позивача було повідомлено, що 21 листопада 1987 року було заведено спадкову справу №641/1987 до майна померлого 08 травня 1987 року [PERSON]. Вказана спадкова справа була закрита та передана на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву в м.Донецьк. Документи було передано згідно графіку прийому документів, затвердженого 29 грудня 2011 року заступником начальника головного управління юстиції у Донецькій області [PERSON] Усі документи, прийняті на зберігання в Донецькій обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах архіву в м.Донецьк, доступ до яких відсутній. У зв'язку із цим на запит Іллічівського районного суду м.Маріуполя Третя маріупольська державна нотаріальна контора листом від 09 серпня 2016 року також повідомила про неможливість надати спадкову справу після смерті [PERSON] Згідно витягу із спадкового реєстру, виданого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою 29.09.2016 року, відомості про видані [PERSON] заповіти або спадкові договори в державному реєстрі відсутні. Відповідно до розяснень, які викладені в пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. У зв'язку із тим, що спадкодавець [PERSON] помер в 1987 році тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ЦК УРСР. Згідно статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. У зв'язку із відсутністю в матеріалах справи належних доказів перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі на момент смерті останнього, через це суд позбавлений можливості вирішити питання про віднесення [PERSON] до спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] в 1987 році. Натомість судом встановлено, що спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] в 1987 році є позивач, який на момент відкриття спадщини був малолітньою дитиною та проживав разом із батьком в квартирі за адресою: м.Маріуполь, вул.Кишинівська, буд. 1/120, що підтверджується довідкою з КСН «Лучистий» та відомостями з паспорту позивача, та в силу положень статей 548, 549 ЦК УРСР позивач вважається таким, що фактично прийняв спадщину. Доказів наявності інших спадкоємців першої черги матеріали справи не містять. Згідно статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно статі 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У зв'язку із цим єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] в 1987 році є його син позивач по справі [PERSON] Згідно пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно листів з Третьої маріупольської державної нотаріальної контори позивач позбавлений можливості оформити спадкові права в нотаріальному порядку, оскільки спадкова справа після смерті батька [PERSON] передана в Донецькій обласний державний нотаріальний архів, що розташований в м.Донецьк, доступ до якого на даний час відсутній у зв'язку із проведенням на території міста Донецьк антитерористичної операції. Тобто позивач звертався до нотаріальної контори в установленому законом порядку для оформлення спадкових прав після смерті батька, але з огляду на надіслані відповіді із нотаріальної контори обєктивно позбавлений можливості зробити це в досудовому порядку, у звязку із цим спадкові права позивача підлягають захисту в судовому порядку. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. З матеріалів інвентарної справи, витребуваної з Маріупольського БТІ та оглянутої в судовому засіданні, встановлено, що в 1967 році на підставі договору, укладеного із Міським житловим управлінням відділу комунального господарства виконкому міської ради депутатів та посвідченого державним нотаріусом, [PERSON] було надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності за адресою вул.Кишинівська, 1/120. Згідно акту приймання індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ради депутатів трудящихся Іллічівського району від 23 квітня 1975 року, міською приймальною комісією було здійснено прийом домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м.Жданів, вул.Кишинівська, 1/120. Згідно виписки із протоколу засідання виконкому Іллічівської райради депутатів трудящихся №8 від 23 квітня 1975 року було вирішено затвердити акт приймання індивідуального домоволодіння, побудованого [PERSON] по вул. вул.Кишинівська, 1/120. Цим же рішенням (пункт 2) вирішено оформити право власності на житловий будинок за громадянином [PERSON] та видати свідоцтво про право особистої власності на вказаний житловий будинок. Однак, вказане свідоцтво про право власності спадкодавцем за життя так отримано і не було. Згідно даних технічного паспорту на житловий будинок за адресою м.Маріуполь, вул.Кишинівська, 1/120, складеного Маріупольським бюро технічної інвентаризації від 05 вересня 2013 року та в подальшому додатково проінвентаризовано станом на 05 серпня 2015 року, [PERSON] в період з 1972 року було збудовано домоволодіння, а саме: житловий будинок літ. А-1 (1972 рік побудови), сіни літ. а-1 (1967 рік побудови), погріб літ. А1/п (1980 рік побудови), ганок літ. а2 (1980 рік побудови), веранда літ. а1-1 (1980 рік побудови), нежитлова прибудова літ. А1-1 (1980 рік побудови), загальною площею 88,2 кв.м., жилою площею 36,0 кв.м.), літній душ літ. Д-1, вбиральню літ. В-1 (1972 рік побудови), гараж літ. Г-1 (1989 рік побудови), сарай літ. Е-1 (1989 рік побудови), сарай літ. Ж-1 (1991 рік побудови), огорожу №1-3 (1989 рік побудови), замощення І. Згідно листа Маріупольського БТІ від 10 серпня 2015 року вказані вище частини домоволодіння побудовані до 1992 року, що не є самовільним, а літній душ літ.Д-1 та замощення І не відносяться до самовільних будов. Даючи оцінку правовідносинам та вирішуючи спірне питання чи є таке домоволодіння обєктом права власності та чи входить воно до складу спадкового майна, суд керується наступним. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок. Відповідно до розяснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який був чинний в 1973 році на час побудови спірного домоволодіння. Так судом встановлено, що спірне домоволодіння №1/120 по вул.Кишинівська в місті Маріуполі було побудовано ще в період з 1967 року по 1991 роки на земельній ділянці, яка була спеціально відведена та виділена для цього [PERSON] на підставі договору від 1967 року про надання в безстрокове користування земельної ділянки, у встановленому законом порядку в 1975 році складено та затверджено акт введення будинку в експлуатацію та необхідність видачі свідоцтва про право власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Як на час побудови нерухомого майна так і на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] 08.05.1987р. чинним законодавством, яке регулювало існуючий порядок в сфері реєстрації нерухомого майна була Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966р., затверджена Міністерством комунального господарства УРСР. Згідно пункту 14 вказаної Інструкції до переліку правовстановлюючих документів належали, зокрема, нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. З урахуванням цього на час будівництва домоволодіння та прийняття його в експлуатацію [PERSON] були дотримані існуючі на той час положення та вимоги для будівництва індивідуальних житлових будинків та набуття права власності на такі житлові будинки фізичними особами. За діючим на той час Цивільним кодексом України (від 1963р) та підзаконними нормативними актами набуття права власності на нерухоме майно у фізичних осіб не повязувалось із обовязковою державною реєстрацію цього права її власником, а достатнім є лише отримання всіх передбачених законодавством документів, які підтверджують виникнення права власності. В даному випадку з огляду на вказані положення у [PERSON] за час його життя у встановленому на той час законодавством порядку виникло право власності на збудоване ним домоволодіння №1/120 по вул.Кишинівська в місті Маріуполі, а відтак після його смерті в 1987 році є спадковим майном та перейшло до його сина [PERSON] Сам факт не отримання в 1975 році спадкодавцем свідоцтва про право власності за наявності рішення компетентного органу про дозвіл на видачу такого свідоцтва не свідчить про відсутність права власності на домоволодіння. Відповідно до розяснень, викладених в пункті 3.1. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 3 вказаного вище Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене у передбаченому законом порядку до набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину, а виникнення права власності на житлові будинки, споруди за раніше діючим законодавством (на час забудови до 1991 року) не залежало від державної реєстрації цього права. З наведеного слідує, що оскільки спадкодавець [PERSON] за час свого життя набув право власної на домоволодіння №1/120 по вул..Кишинівська в місті Маріуполі, яке було побудоване у встановленому законом порядку та надано дозвіл компетентного органу на видачу свідоцтва про право власності, але спадкодавець не отримав такого свідоцтва за час свого життя, разом з тим це не може бути законною підставою для відмови у позові або перешкодою для захисту прав власності його спадкоємців на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Також суд відзначає, що позасудова процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та перелік документів, необхідних для її проведення, передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно пункту 49 вказаного Порядку для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований обєкт нерухомого майна заявник серед іншого має подати документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку. Також згідно спрощеної процедури прийняття в експлуатацію, визначеною Порядком прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт (затверджений наказом Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.04.2015 р. № 79) для прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, господарських будівель і споруд, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року заявник серед іншого також повинен надати до органу державного архітектурно-будівельного контролю за місцезнаходженням обєкта документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщено обєкт. Відповідно до наведених положень законодавчих актів, які передбачають можливість в досудовому порядку ввести в експлуатацію та захистити своє право власності на недобудовані або не введені своєчасно в експлуатацію індивідуальні житлові будинки, в усіх випадках вимагається від заявника (спадкоємця) надання документу, що підтверджує його право власності або користування на земельну ділянку, на якій розташований обєкт домоволодіння. Натомість у позивача даний документ відсутній, а договір від 1967 року про безстрокове користування земельною ділянкою, укладений ще спадкодавцем, не може вважатися таким документом. За таких обставин позивач з обєктивних причин позбавлений можливості захистити своє право власності на спадкове майно у встановленому досудовому порядку, або шляхом визнання за ним в судовому порядку майнових прав забудовника. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що єдиним можливим способом захисту майнових прав позивача, як спадкоємця, є визнання за ним права власності на спадкове майно. З урахуванням цього вимоги позивача є законними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved