Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

Воротинцев Єгор Васильович, адвокат, від імені [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 08 жовтня 1998 року Перевальським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, актовий запис № 171, а також просила залишити проживати із нею їх доньку: [PERSON]. До початку розгляду справи судом по суті, позивач подала заяву, якою просила суд розглянути справу без її участі та без участі її представника. А відповідач подав заяву про безумовне і добровільне визнання позовних вимог в повному обсязі. Також зазначив, що правові наслідки визнання позову йому відомі та зрозумілі, їх роз'яснення з боку суду не потребує, а розглянути справу та ухвалити рішення по суті спору просив за його відсутності. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що вона 08 жовтня 1998 року, зареєструвала шлюб з [PERSON]. У них народилась спільна дитина, донька [PERSON]. Проте, їх спільне життя не склалось, так як [PERSON] має відносини з іншою жінкою та проживає окремо від неї з донькою. У них різні погляди на сімейне життя та обов'язки. Подружні відносини між ними припинено, спільне господарство вони не ведуть, можливості зберегти сім'ю немає. Подальше спільне життя та збереження шлюбу стало суперечити їх та їхньої дитини інтересам. І як наслідок вважає, що шлюб слід розірвати, а неповнолітню дитину - [PERSON], залишити проживати з нею. Відповідач подав заяву, якою добровільно та безумовно позовні вимоги визнав в повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради, надала висновок про визначення місця проживання дитини. Вважає доцільним визначити місця проживання дитини - [PERSON] разом із матір'ю [PERSON]. Відповідно до положень частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз`яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", зокрема в абзаці 3 пункту 24, в частині того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на те, що відповідач подав письмову заяву, якою визнав позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), а також те, що визнання позову не є добровільним чи є умовним. Тому, оскільки позивач просить суд захистити її порушене право способом, який передбачений законом, зокрема шляхом розірвання шлюбу за рішенням суду та визначити місце проживання їхньої дитини разом із нею, а відповідач при цьому визнає вказані вимоги, і ці заяви відповідають їх дійсній волі, а підстави вважати, що фактом розірвання шлюбу або визначенням місця проживання дитини разом із матір'ю, будуть порушені особисті та майнові права позивача чи відповідача, а також їх дитини - відсутні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Також суд врахував, що позивач просить визначити місце проживання дитини із нею, без визначення конкретної адреси. Але тут, як це і належить, суд виходить із того, що згідно з частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. І застосовуючи вказану норму права, на виконання положень частини 4 статті 263 ЦПК України, суд враховує висновок щодо застосування цієї норми права, викладений у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року (справа №308/422/17-ц) за яким, ключовим питанням є встановлення особи одного з батьків, з яким визначається місце проживання дитини. Таким чином,

Outcome: approved