Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із вищевказаним позовом, в якому просить надати дозвіл оформлювати всі необхідні документи для тимчасового виїзду або супроводу малолітньої доньки, [PERSON] за межі України та дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за межі України до території Італійської Республіки без згоди та супроводу батька, [PERSON] , упродовж періоду (терміну), починаючи з дня прийняття рішення по справі і до 28 лютого 2023 року. Ухвалою суду від 13 січня 2021 року позов залишено без руху з наданням позивачу строку, для усунення недоліків (а.с. 56,57). 13 січня 2021 року позивач подала на адресу суду на виконання вимог ухвали від 13 січня 2021 року квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою суду від 28 січня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження (а.с. 64,65) . Ухвалою суду від 24 березня 2021 року за клопотанням представника позивача витребувано докази по справі (а.с. 93, 94). Ухвалою суду від 24 березня 2021 року за клопотанням представника позивача витребувано докази по справі (а.с. 95, 96). Ухвалою суду від 24 березня 2021 року за клопотанням представника позивача витребувано докази по справі (а.с. 97, 98). Ухвалою суду від 16 квітня 2021 року здійснено перехід до розгляду цивільної справи №569/439/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (а.с. 104,105). Ухвалою суду від 08 червня 2021 року підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 185, 186). 01 червня 2021 року представником позивача, адвокатом Савонік Наталією Ігорівною було подано заяву про зміну предмета позову, де просила проводити розгляд даної справи зі зміненим предметом позовної заяви у наступній редакції: надати [PERSON] , дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , за межі України - до Італійської Республіки, з метою навчання та лікування за кордоном, на період часу з 01 вересня 2021 року по 15 червня 2022 року (включно), 01 вересня 2022 року по 15 червня 2023 року (включно), 01 вересня 2023 року по 15 червня 2024 року (включно), з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері, [PERSON] , без згоди та супроводу батька, [PERSON] . У судовому засіданні, позивач позов підтримала з мотивів у ньому наведених, просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні, позов не визнав та заперечив проти задоволення позовних вимог. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 квітня 2019 року у справі №569/13445/18 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 02 червня 2016 року Рівненським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, про що було зроблено актовий запис №551 (а.с. 19,20). Під час шлюбу, [PERSON] та [PERSON] тривалий час проживали на території Італійської Республіки, в місті Чівітанова Марке (Мачерата). Позивач має посвідку на тимчасове проживання, строк дії якої до 21 грудня 2022 року (а.с. 193,194), а відповідач є власником посвідки на постійне місце проживання, які дають можливість перебувати та проживати на законних підставах в Італійській Республіці, а також працювати та користуватися медичними послугами (а.с. 44-46). [INFO] , на території Італійської Республіки, у місті Чівітанова Марке (Мачерата), у сторін народилася донька, [PERSON] , що підтверджується Витягом з записів актів про народження №769325 від 18 квітня 2017 року (а.с. 21). За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] , [INFO] , народилася та зростала на території Італійської Республіки, в їхньому середовищі та культурі, повністю адаптована до соціального життя та спілкуватися з іншими дітьми. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , також має посвідку на постійне проживання в Італійській Республіці (а.с. 51, 52). Судом встановлено, що позивач працевлаштована у фірмі ТОВ «ECTETIKAYVODLN» на посаді косметолога, що підтверджується заявою роботодавця, що засвідчує справжність трудових відносин та дні/години роботи від 14 серпня 2020 року (а.с. 111). З матеріалів справи слідує, що [PERSON] , мати позивача відповідно до договору оренди житлового приміщення мешкає також в [ADDRESS] (а.с. 53,54), що дає суду підстави вважати, що перебування дитини в Італії перебування рідних сприяє тому, щоб дитина швидше адаптувалася як повноцінний член суспільства. В судовому засіданні встановлено, що також, відповідач досить часто відвідує Італійську Республіку, проживає там, оскільки, у нього там проживає родина, він має посвідку на постійне місце проживання. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач не обмежений у рівності своїх прав та обов`язків щодо дитини, [PERSON] , [INFO] . 10 січня 2018 року [PERSON] та [PERSON] було підписано та нотаріально посвідчено, заяву-згоду на відкриття візи, оформлення всіх необхідних документів, страхового полісу, а також на тимчасові поїздки малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , за кордон до Республіки Польща, Італійської Республіки та інших країн Шенгенської угоди, у період з 15 січня 2018 року по 15 січня 2020 року у супроводі батьків, або у супроводі кожного з них окремо, що підтверджується копією заяви від 10 січня 2018 року (а.с. 143). Після досягнення [PERSON] 3-х річного віку, вона розпочала здобуття освіти та була зарахована в дошкільний заклад «Джуліані», що підтверджується довідкою від 22 травня 2021 року, в якій зазначено, що в 2019/2020 рр. вона була вперше зарахована до дитячого дошкільного закладу «Джуліані» (а.с. 146,147). [PERSON] , повинна була продовжити навчання, оскільки була зарахована у відділення С дошкільного закладу «Джуліані» на навчальний період 2020/2021 рр., що підтверджується довідкою від 22 травня 2021 року (а.с. 146,147). У вересні 2020 року, [PERSON] з донькою, повернулася в Україну, оскільки постало питання продовження дозволу на виїзд малолітньої дитини, [PERSON] , за кордон, зокрема до Італійської Республіки, у зв`язку з тим, що дитина там відвідує дошкільний заклад «Джуліані». Позивач зверталася до відповідача про укладення договору про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , який повинен був посвідчуватися приватним нотаріусом, Деренько Романом Івановичем , що підтверджується копією Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, вих. №268/02-31 від 04 жовтня 2020 року (а.с. 40). Проте, коли позивач звернулася до відповідача з таким проханням про поновлення дозволу, батько малолітньої дитини різко змінив свою позицію та не надав дозвіл. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2021 року по справі №569/6076/20 було визначено місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] (а.с. 148-150). Так, така обставина, зумовила те, що позивачу з донькою, [PERSON] , [INFO] , необхідно було залишатися на невизначений термін в Україні та звертатися до суду за наданням дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон, з метою навчання, у супроводі матері. В судовому засіданні встановлено, що після проходження [PERSON] ряду досліджень, лікарями було встановлено неоднозначні діагнози, зокрема: Пароксизми збудження під час нічного сну; інші розлади сну неорганічного генезу, інші змішані розлади поведінки та емоцій, що стверджується консультативним висновком спеціаліста (а.с. 151), консультативним висновком спеціаліста № 110 від 14.02.2012 року (а.с. 152), медичним записом лікаря від 27.04.2021 року (а.с. 153), ультразвуковою ехоенцефалографією та заключенням лікаря (а.с. 154-157). Судом встановлено, що відповідно до викликів № L8411 від 27 травня 2021 року та № D8441 від 27 травня 2021 року (а.с. 176-179) дитина була направлена на додатковий огляд до кардіолога та невропатолога, оскільки дитина має медичну страховку в Італійській Республіці. Таким чином судом встановолено, що дитина має посвідку на постійне проживання, оскільки народилася на території цієї країни та страховку, що дає їй право проживати на вказаній території країни та отримує медичну допомогу, згідно законодавства Італії, що є додатковою перевагою при перебуванні за кордоном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] має змогу отримати якісну європейську освіту, а також надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої доньки, [PERSON] , за кордон з метою навчання та лікування, жодним чином не порушить право батька на участь у вихованні та спілкуванні з донькою, та не спричинить втрату контакту батька з дитиною, оскільки відповідач, також має посвідку на постійне проживання в Італійській Республіці, більшість часу проводить саме на території цієї країни, тому що, має там родину та часто навідує їх, що дає можливість [PERSON] бачитися з донькою та приймати участь у її житті. Тобто, тимчасовий виїзд малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] до Італійської Республіки, з метою навчання за кордоном на певний період часу, з обов`язковим повернення на територію України, відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки такий виїзд має тимчасовий характер та певну мету - навчання, та додаткового обстеження та лікування дитини, що не пов`язано з визначенням проживання дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікована Україною Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року, передбачено, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Суд вважає, що на даний час надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері, без надання згоди батька підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18). Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.(Правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 234/19213/17). Оскільки, місце проживання дитини визначене з матір`ю, то надання дозволу на тимчасовий виїзд за неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька до Італійської Республіки у супроводі матері відповідає якнайкращим інтересам дитини та забезпечує баланс між бажанням матері безперешкодно переміщуватися з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька. При цьому, оскільки визначена країна, до якої буде здійснений тимчасовий виїзд, а також відома адреса проживання дитини у Італійській Республіці, то суд вважає, що права батька на спілкування й підтримання зв`язку з дочкою не порушуються. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). (Схожий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року по справі № 753/4245/18). Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року N 14-244цс18, при вирішенні питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон судам необхідно встановити обставини, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, проти чого відповідач не заперечує, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; урахувавши те, що дитина тривалий час провела у Республіці Італія, де вона зарахована на навчання, а мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Італійській Республіки із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 04 липня 2019 року N 14-244цс18 наголошує, що першочергова увага повинна приділятися не інтересам батьків, а саме інтересам дитини. Постанова Верховного Суду від 25 березня 2019 року по справі N165/2240/16-ц (Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 712/10623/17). Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, а відтак суд вважає, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення (Постанова Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 712/10623/17). Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Оцінивши наявні у справі докази та враховуючи, що виїзд дитини, [PERSON] , [INFO] , за кордон відповідає найкращим інтересам та бажанням дитини, за своєю метою має сприяти загальному розвитку дитини, в той же час відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон, що в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, шляхом надання [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , за межі України - до Італійської Республіки, з метою навчання та лікування за кордоном, на період часу з 01 вересня 2021 року по 15 червня 2022 року (включно), з 01 вересня 2022 року по 31 грудня 2022 року (включно), з урахуванням того, що строк дії посвідки на тимчасове проживання позивача в Італійській Республіці встановлений до 21 грудня 2022 року, з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері, [PERSON] , без згоди та супроводу батька, [PERSON] . Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved