Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій зазначає, що з 28.12.2013 року перебуває з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. Дружина мешкає з ним в м.Донецьк. [INFO] його дружина народила в Донецькому Центрі охорони материнства та дитинства дитину жіночої статі. 21.02.2017 року він звернувся до Дружківського міського відділу ДРАЦС із заявою про реєстрацію народження дитини. Дружківський міський відділ ДРАЦС відмовив у державній реєстрації народження дитини на тій підставі, що медичне свідоцтво про народження дочки не відповідає формі, яка визначена наказом МОЗ України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» , зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024. Факт народження дитини має для нього юридичне значення. В нього виникла потреба встановити факт народження дитини, отримати свідоцтво про народження дитини та отримувати державні соціальні виплати в УСЗН Дружківської міської ради. Просить встановити факт народження його дружиною [PERSON] дитини жіночої статі [INFO] в місті Донецьк. Заявник в судове засідання не з'явився. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. На заявлених вимогах наполягає. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності заявника та представника зацікавленої особи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Пунктом 7 частини 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Судом встановлено, що заявник громадянин України [PERSON] є чоловіком [PERSON] (а.с.6). Судом встановлено, що громадянка України, [PERSON], перебуваючи в шлюбі із заявником, в м. Донецьк [INFO] народила дитину - дівчинку, вагою 2900,00 грам, про що свідчить медичне свідоцтва про народження від [INFO], видане Донецьким Центром охорони материнства та дитинства, обмінна карта пологового будинку, пологового відділення ЦМКЛ № 9 м.Донецьк, результатами комбінованого скринінгу І триместру від 02.08.2016 року, протоколом ультразвукового дослідження в І триместрі від 02.08.2016 року, та результатами ультразвукового дослідження від 24.01.2017 року (а.с.7,9-18). Відповідно до п.п. а) п. 2 ч. 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5, підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Згідно з абз. 5 ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Згідно відповіді Дружківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 21.02.2017 року № 15.34-23 (а.с.8) у проведенні державної реєстрації народження дитини [PERSON] відмовлено, оскільки заявником для підтвердження факту народження дитини пред'явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024. Даючи оцінку допустимості медичному свідоцтву про народження, як документу, що виданий установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто медичне свідоцтво про народження від [INFO], видане Донецьким Центром охорони материнства та дитинства, - на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створюють правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника [PERSON] суд, як виняток, приймає до уваги надане медичне свідоцтво про народження дитини, і оцінює його в сукупності з обмінною картою пологового будинку, пологового відділення ЦМКЛ № 9 м.Донецьк, результатами комбінованого скринінгу І триместру від 02.08.2016 року, протоколом ультразвукового дослідження в І триместрі від 02.08.2016 року, та результатами ультразвукового дослідження від 24.01.2017 року, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт народження [PERSON] [INFO] в м.Донецьк, Україна, дочки, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про народження дитини відповідно до законодавства України.

Outcome: approved