Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи: Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району про визнання права оренди на земельні ділянки. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що її матері [PERSON] на праві належали земельні ділянки площею 119Га та 13Га, які розташовані на території Костянтинівської сільської ради. 19.05.2016р. між її матір`ю [PERSON] та Костянтинівською сільською радою було укладено додаткову угоду №1 до договору оренди земельної ділянки від 16.05.2001р., відповідно п.1,1, якого площа орендованої земельної ділянки зменшено з 119 Га на 47 Га, та внесені зміни до п.2.1., п.2.5 договору, скореговані нормативно грошова оцінка та вартість орендної плати. [INFO] її мати померла. Спадкоємцями 1 черги за законом після смерті матері є її батько [PERSON] та вона. Спадщину вона прийняла фактичним шляхом оскільки на момент смерті матері мешкала з нею разом та доглядала за нею. Умовами договору оренди землі від 16.05.2001р. реєстр. №2604 та договору оренди земельної ділянки від 20.06.2003р. реєстр,№35 не передбачена заборона переходу права на оренду в порядку спадкування, отже після смерті матері вона має право успадкувати право на оренду вказаних земельних ділянок. При житті мати не встигла зареєструвати вказані земельні ділянки у знов створеному державному земельному кадастрі та привласнити ділянкам кадастрові номери. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.07.2020р. приватного нотаріусу Мелітопольського районного нотаріального округу Шевченко О.В. відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на право оренди земельних ділянок. Тому вона просить суд визнати за нею, [PERSON] право оренди земельних ділянок площею 47Га та 13Га, які розташовані на території Костянтинівської сільської ради відповідно до договору оренди землі від 16.05.2001р. реєстр. №2604 та договору оренди земельної ділянки від 20.06.2003р. реєстр.№35 укладених між Костянтинівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області та [PERSON] . В судове засідання позивач не з`явилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи - Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району - в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, матері позивача [PERSON] , а саме [PERSON] , на праві оренди належали земельні ділянки площею 119Га та 13Га, які розташовані на території Костянтинівської сільської ради, що підтверджується копіями договору оренди землі від 16.05.2001р. реєстр. №2604; договору оренди земельної ділянки від 20.06.2003р. реєстр.№35 (а.с.8-9) 19.05.2016р. між [PERSON] , та Костянтинівською сільською радою було укладено додаткову угоду №1 до договору оренди земельної ділянки від 16.05.2001р., відповідно п.1,1, якого площа орендованої земельної ділянки зменшено з 119Га на 47Га, та внесені зміни до п.2.1., п.2.5 договору, скореговані нормативно грошова оцінка та вартість орендної плати, що підтверджується копією додаткової угода №1 до договору оренди земельної ділянки від 16,05.2001р.; розрахунком розміру орендної плати; схеми місця розташування земельної ділянки на території с. Костянтинівка загальною площею 47Га; рішення Костянтинівської сільської ради №21 від 18.05.2016р. Згідно матеріалів справи родинні відносини [PERSON] та [PERSON] підтверджуються копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 18.03.1980р.; свідоцтва про одруження [PERSON] серії [NUMBER] від 20.10.2001р., свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] серії [NUMBER] від 16.11.1974р. (а.с.11-13). Так [INFO] померла спадкодавець [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 5.07.2019р. (а.с.12) Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на орендовані земельні ділянки площею 47Га та 13Га, які розташовані на території Костянтинівської сільської ради. Згідно ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ч.1 ст. 1222 ЦПК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦПК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом згідно матеріалів справи та копії спадкової справи №35/2020 після смерті [PERSON] , було встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є її донька позивач по справі [PERSON] , та її чоловік відповідач по справі [PERSON] . Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно долученої до матеріалів справи довідки Костянтинівської сільської ради №778 від 14.08.2020р. позивач [PERSON] спадщину прийняла фактичним шляхом оскільки на момент смерті матері [PERSON] мешкала з нею разом та доглядала за нею. Згідно постанови приватного нотаріуса Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Шевченко О.В. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивачу було відмовлено, у зв`язку з тим, що при житті спадкодавець [PERSON] не провела державну реєстрацію земельних ділянок в Державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрових номерів. Як вбачається з матеріалів справи, укладення договору оренди земельної ділянки було здійснено в порядку ч.3 ст. 16 ЗУ «Про оренду землі» Згідно ст.5,6 ЗУ «Про оренду землі», орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно ч.5 ст.93 ЗК України, право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом. Відповідно до ч.1 ст. 7 ЗУ «Про оренду землі», право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи - орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону. Згідно ч.1 ст.31 ЗУ «Про оренду землі», однією із підстав припинення договору оренди землі с смерть фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки. Таким чином, якщо умовами договору оренди земельної ділянки, укладеного сторонами, не передбачається заборона переходу права на оренду в порядку спадкування, то спадкоємці орендаря (фізичної особи підприємця) після смерті останнього можуть успадкувати право на оренду земельної ділянки, яка є предметом цього договору. Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 р. у справі № 6-375цс15. Згідно ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене,

Outcome: approved