Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона являється власницею будинку №49 в м. Куп'янськ по вул. Ювілейній на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 жовтня 2012 року. Відповідачі зареєстровані в будинку позивача але не проживають в ньому з 2005 року. Особистих речей відповідачів у будинку позивача немає, а реєстрації місця проживання відповідачів у будинку перешкоджає позивачу у повній мірі скористатися своїм особистим майном та оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. У звязку з вищевикладеним позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування будинком. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Крім того, зазначила, що відповідач [PERSON] являється її рідною донькою, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] онуками. Також вказала, що її донька разом з онуками виїхали за межі України та не мешкають за місцем своєї реєстрації більше року, останній раз [PERSON] приїжджала на Україну у 2012 році на похорони свого батька, з того часу більше не пріїжджала. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток з відмітками «повернуто за закінченням терміну зберігання», оскільки згідно з п. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Причини неявки суду не повідомили, заперечень на позов не надали. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутності, при розгляді заяви покладався на розсуд суду. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України. Вислухавши доводи позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Спірний будинок, який розташований за адресою: Харківська область, м. Куп'янськ, вул. Юбілейна, буд., 49 належить на праві власності позивачу, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, домовою книгою та технічним паспортом на садибний житловий будинок (а.с. 6-14). В будинку №49 по вул. Ювілейній м. Купянська разом з власником зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Даний факт підтверджується довідкою №3183 від 01 липня 2016 року виданою виконавчим комітетом Купянської міської ради Харківської області (а.с. 5). Факт не проживання відповідачів у будинку №49 по вул. Ювілейній м. Купянська підтверджується актом не проживання особи за місцем його реєстрації від 01 липня 2016 року складеним в присутності сусідів даного будинку. В акті не проживання зазначено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON]не мешкають в будинку за місцем реєстрації з 2005 року (а.с. 4). Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні повідомили, що вони являються сусідами позивача та не бачили відповідачів останні років пять чи шість. Також зазначили, що донька позивача [PERSON] поїхала на постійне місце мешкання до РФ, а онуки закінчили навчання і з того часу жодного разу не приїжджали до місця своєї реєстрації. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Здійснення людиною свого природного права на життя повязано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, обєктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 6 ЗУ «про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом у судовому засіданні було встановлено, що відповідачі набули право користування належним позивачу житлом, як члени родини позивача, однак за даною адресою не проживають з 2005 року, тобто більше року, що підтверджується актом не проживання та показаннями сусідів спірного будинку. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідачі за комунальні послуги не платять, у будинку №49 по вул. Ювілейній не проживають без поважних причин понад один рік, у звязку з чим суд дійшов висновку, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] втратили право на користування спірним житлом. Враховуючи, що визнання відповідачівтакими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку, необхідне позивачу для зменшення витрат на житлово-комунальні послуги, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Згідно ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved