Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

[PERSON]. звернулася суду з позовом до TOB «Лізингова компанія «Автофінанс» та просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001353 від 31 березня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» та [PERSON]; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2, Ідентифікаційний код юридичної особи - 38104479, код ЄДРПОУ 38104479, р/р 26006379153 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], адреса проживання: [ADDRESS]) грошові кошти в розмірі 49 000 (сорок дев'ять тисяч) гривень; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2, Ідентифікаційний код юридичної особи - 38104479, код ЄДРПОУ 38104479, р/р 26006379153 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], адреса проживання: [ADDRESS]) моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2, Ідентифікаційний код юридичної особи - 38104479, код ЄДРПОУ 38104479, р/р 26006379153 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], адреса проживання: [ADDRESS]) витрати на правову допомогу в розмірі 16 460 гривень; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2, Ідентифікаційний код юридичної особи - 38104479, код ЄДРПОУ 38104479, р/р 26006379153 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805) судовий збір в дохід держави. Представник позивача у судове засідання не з'явився, згідно заяви позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, розглядати справу за його відсутністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. В судовому засіданні встановлено, що в березні 2015 року позивачка вирішала придбати для власних потреб трактор та, у зв'язку з цим у мережі Інтернет знайшла рекламне оголошення Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»». Зателефонувавши до даного товариства їй було запропоновано укласти договір купівлі-продажу трактора МТЗ Беларус, комплектація/модифікація 892, об'єм/тип двигуна Д245.5, тип КПП механіка, привід повний за 245 000 гривень. На запрошення представника відповідача [PERSON] звернулася до регіонального відділення у м. Одеса. Перед укладанням договору представник відповідача по довіреності в усній формі роз'яснила, що позивачка повинна спочатку сплатити передплату за трактор в узгодженій сумі 49 000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок TOB «Лізингова компанія «Автофінанс»», після чого з нею буде укладено Договір і на протязі двох-трьох днів відповідач передасть їй в користування предмет за договором, а вона доплатить обумовлені 196 000 гривень. Позивачка сплатила на рахунок відповідача TOB «Лізингова компанія «Автофінанс»» в цей же день суму в розмірі 49 000 гривень. 31 березня 2015 року між [PERSON], та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» у м. Одеса було укладено договір фінансового лізингу № 001353 на придбання транспортного засобу трактор МТЗ Беларус, комплектація/модифікація 892, об'єм/тип двигуна Д245.5, тип КПП механіка, привід повний. Лише після детального ознайомлення вдома з даним Договором позивачкою було встановлено, що ціна трактора МТЗ Беларус, комплектація/модифікація 892, об'єм/тип двигуна Д245.5, тип КПП механіка, привід повний складає 490 000 гривень, а не 245 000 гривень, як було оговорено під час попередніх переговорів з представником TOB «Лізингова компанія «Автофінанс»», а сума внесено першого платежу в розмірі 49 000 гривень була адміністративним платежем. На неодноразові звернення позивачки повернути нанесені збитки внаслідок протиправних дій Відповідача, представники TOB «Лізингова компанія «Автофінанс»» ніяк не реагують. В 2015 році позивачкою було направлено лист на адресу TOB «Лізингова компанія «Автофінанс»», який було отримано відповідачем 24.06.2015 року, однак до теперішнього часу ніякої відповіді не отримано. Відповідно до ст. 806 ЦК України - до Договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 799 ЦК України - договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до договору фінансового лізингу № 001353 від 31 березня 2015 року нп; не був нотаріально посвідчений, що тягне за собою визнання даного договору недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України - у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У відповідності до ч.З ст. 640 ЦК України - договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації. Відповідно до ч.І ст. 220 ЦК України - у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такі договори є нікчемними. Також в даному випадку слід зазначити, що відповідно до ч.І ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Те ж саме вказується в п.2 ч.4 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ст. 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, оскільки без нотаріального посвідчення договір лізингу, де однією із сторін є фізична особа повинен бути нотаріально посвідченим, законом визнається нікчемним, а тому є недійсним. Відповідно до п. 13 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Пунктами 1.7., 1.8. Договору № 001353 передбачено, що предмет Договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих дні з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця відповідних платежів. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати адміністративного платежу. Частинами 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: - настання жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; - надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; - визнання ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору; - надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тобто, для визначення умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві. Згідно з положеннями ч. 1, п. п. 2, 4, 7, ч. З, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у ведені в оману споживачів шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Діяльність відповідача пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб та фактично є фінансовим лізингом. Водночас відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. TOB «Лізингова компанія «Автофінанс» не є фінансовою установою та не отримувала ліцензії на надання фінансових послуг. У відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» - лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу; б) платіж, яка винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту Договору лізингу, укладеного між мною та Відповідачем, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. Пункти Договору фінансового лізингу № 001353 від 31 березня 2015 року порушують принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співрозмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Крім цього, умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, що спричинили мені шкоду у вигляді неповернення сплачених коштів в розмірі 49 000 гривень. Враховуючи вищевикладене вважаю, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Згідно п. 1.5. договору № 001353 - лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди маж звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Пунктом 9.4. Договору встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмету лізингу з моменту укладання договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем. В цьому випадку передбачений обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів. Водночас споживачу не надано право, в такому випадку, в односторонньому порядку розірвати договір. Вказані положення оспорюваного Договору фінансово лізингу є несправедливими, оскільки надають право Відповідачу односторонньо вирішувати питання про розірвання договору і наявності порушень споживачем його умов, обмежують право споживача на користування предметом лізингу, ставлячи його в залежність від позиції лізингодавця. Пунктами 3.4.5, 8.16. Договору передбачено, що споживач має право достроково здійснити сплату всіх лізингових платежів лише після спливу 12 календарних місяців з моменту підписання Акту прийому-передачі предмета лізингу. У п. 10.14. Договору за дострокове виконання споживачем своїх договірних обов'язків по сплаті лізингових платежів передбачений штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення. Проте, такі жорсткі умови є несправедливими і порушують права споживача на повне, ефективне і дострокове виконання умов договору. Згідно з п. 5.4. Договору лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та інше щодо предмету лізингу. Проте, на підставі п. 7.3. Договору - страхування предмету лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця. Пунктом 10.4. Договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до останнього договору та підписують акт коригування вартості предмету лізингу. При цьому передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають Так, пунктами 12.1. - 12.14. Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу, а споживач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Згідно п. 12.1. договору - у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 40% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку адміністративний платіж (комісія за організацію даного договору лізингоодержувача) не повертається. Отже, положення статті 12 Договору є несправедливим, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» - фінансовий лізин це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають за договором фінансового лізингу регулюються положенням Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей встановлюються цим Законом. Частинами 1 та 2 ст. 215 ЦК України регламентовано підставу недійсності правочину - недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-2 та ч.б ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Зі змісту п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно зі ст. 4 ч.І Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та (або) їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; 8) переказ грошей; 9) послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення; 10) торгівлі цінними паперами; 11) факторинг; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у п. 5 ч.І ст. 1 цього Закону. Пунктом 5 частини 1 статті 1 вказаного Закону визначено, що фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Таким чином, наведене свідчить про те, що перелік фінансових послуг, передбачений Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не є вичерпним, визнання послуг як фінансових можливе при відповідності операцій критеріям, встановленим п. 5 ч.І ст. 1 зазначеного Закону. Отже, діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб та фактично є фінансовим лізингом. Водночас, відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише за фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» не є фінансовою установою та не отримувала ліцензії на надання фінансових послуг. Відповідно до ст. 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожні зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст. 23 ЦК України - розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини душевних страждань, ступеня вини особи, що завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Неправомірними діями Відповідача позивачці було завдано моральну шкоду, яка спричинена тривалими душевними стражданнями, негативними змінами: переживання, порушення сну, емоційною напругою, приниженням гідності, та враховуючи те, що товар позивачка так і не отримала, понесла матеріальні збитки, у зв'язка уз чим її сім'я опинилася в скрутному матеріальному становищі. Згідно статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Судовий захист прав споживачів) - при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст.18 Закону). Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст. З, ч.З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 1 ЦПК України). Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхилено частини вимог. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001353 від 31 березня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» та [PERSON]; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2, Ідентифікаційний код юридичної особи - 38104479, код ЄДРПОУ 38104479, р/р 26006379153 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], адреса проживання: [ADDRESS]) грошові кошти в розмірі 49 000 (сорок дев'ять тисяч) гривень; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2, Ідентифікаційний код юридичної особи - 38104479, код ЄДРПОУ 38104479, р/р 26006379153 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], адреса проживання: [ADDRESS]) моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень; Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2, Ідентифікаційний код юридичної особи - 38104479, код ЄДРПОУ 38104479, р/р 26006379153 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], адреса проживання: [ADDRESS]) витрати на правову допомогу в розмірі 16 460 гривень; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2, Ідентифікаційний код юридичної особи - 38104479, код ЄДРПОУ 38104479, р/р 26006379153 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805) судовий збір в дохід держави. На підставі ст..1, З ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст.. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.. 806, 807 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 15, 60, 88, 110, 208-209, 212-215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved