Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

В вересні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги просила розірвати зареєстрований з відповідачем 03 липня 2009 р. шлюб та визнати за нею право власності на автомобіль ЗАЗ «Forza», Хетчбек-В, номер шасі кузова - [NUMBER] , бежевого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , 2013 року, як на майно особистої власності. в порядку поділу майна подружжя. Посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося через несумісності характерів, різні погляди на сімейне життя, втрати порозуміння між подружжям, шлюбні відносини між ними на даний час фактично припинилися, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливими, просила розірвати шлюб. Зазначає, що час спільного проживання позивачем у ПАТ «Таврія-Авто» придбала транспортний засіб ЗАЗ «Forza», Хетчбек-В, номер шасі кузова - [NUMBER] , бежевого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , 2013 року, загальною вартістю - 89 800,00 грн. Вказує, що 09.09.2013 р. вона взяла кредит на вищевказаний транспортний засіб вартістю 71 840,00 грн., який того ж дня було передано у заставу, відповідно до договору застави транспортного засобу № 440АІ20130909001-ЗАСТ/1, який було укладено між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк». Усі платежі за кредитним договором позивач сплачувала самостійно без будь-якої фінансової допомоги відповідача, а загальна сума, яка була витрачена на погашення кредиту, становить 103 108,00 грн. Крім того, після закриття всіх українських банків на території АР Крим в м. Сімферополі, з 01.06.2014 р. позивач сплачувала кредит в м. Києві, а відповідач і надалі користувався автомобілем в м. Сімферополі та не віддавав його позивачу. З посиланням на ст. 60,70,71 Сімейного кодексу України, позивач просила задовольнити її вимоги. На підставі ухвали Апеляційного суду м.Києва від 28.09.2016 р. підсудність вищевказаного позову визначена Подільському районному суду м.Києва. Провадження у справі відкрито ухвалою від 29.12.2016 року (суддя Шаховніна М.О.). На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 22.11.2018 р. матеріали вищевказаної справи передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М. Відповідно до п.9 ч.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення ЦПК України (2017 р.) розгляд даної справи підлягає за нормами ЦПК України (2017 р.), чинного з 15.12.2017 р. Справа розглянута в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що спільне життя у сторін не склалось, з середини 2014 року вони проживають окремо, тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, тому вважає, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, термін на примирення призначати не потрібно, оскільки вона проживає в Києві, а відповідач залишився проживати на тимчасово окупованій території - в АРК. Крім того, в період зареєстрованого шлюбу позивачем було взято кредит на транспортний засіб, який відповідно до довідки ПАТ Укрсоцбанк» від 26.01.2016 р. № 09.301-87/96-1036, було виплачено в повному обсязі. Відповідач у справі в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. На підставі ст.ст.280-281 ЦПК України, суд постановляє заочне рішення. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Відповідно до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч.2, ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Судом встановлено, що 03.07.2009 року був укладений шлюб між сторонами, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів про шлюб реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, актовий запис №603. Від зареєстрованого шлюбу сторони дітей не мають. Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, з середини 2014 року вони проживають окремо, , не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, при цьому з часу реєстрації шлюбу не вели спільне господарство. Згідно ч.2, ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно, так як судом встановлено, що будь-які відносини між ними припинені і позивач категорично наполягала на розірванні шлюбу. Таким чином, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Вирішуючис вимоги про поділ майна подружжя, суд виходить з такого. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Крім того, 06.09.2013 р. між позивачем та ПАТ «Таврія-Авто» було укладено договір № 114015-4355/2 купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту, відповідно до якого позивачем було придбано транспортний засіб - ЗАЗ «Forza», Хетчбек-В, номер шасі кузова - [NUMBER] , бежевого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , 2013 року, загальною вартістю 89 800,00 грн. 09.09.2013 р. між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 440АІ20130909001 на купівлю автотранспортних засобів. Відповідно до п. 1.1. договору кредиту, кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 71 840,00 грн., з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту 08.09.2018 р., на умовах визначених цим договором, а позичальник зобов`язується прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути (погасити) кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії, неустойки та інших платежів в порядку, на умовах та в строки визначені цим договором. Як вбачається з матеріалів справи, 09.09.2013 р. між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір застави транспортного засобу № 440АІ20130909001-ЗАСТ/1. П. 1.1. договору застави передбачено, що за цим договором заставодавець передає в заставу заставодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 440АІ20130909001 від 09.09.2013 р. та за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 440826077ІNSURANCE1 від 09.09.2013 р. транспортний засіб марки ЗАЗ «Forza», 2013 року випуску, номер шасі - [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрований Сімферопольським ВРЕР при УДАІ ГУ МВС України в АРК 07.09.2013 р., що належить заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , видано Сімферопольським ВРЕР при УДАІ ГУ МВС України в АРК 07.09.2013 р. Відповідно до п.1.2 вищевказаного договору вартість предмету застави за згодою сторін становить 89 800,00 грн. Відповідно до довідки ПАТ «Укрсобанк» від 26.01.2016 р. № 09.301-87/96-1036, зобов`язання [PERSON] за договором кредиту № 440АІ20130909001 від 09.09.2013 р., виданого на купівлю рухомого майна, перед ПАТ «Укрсоцбанк» виконано в повному обсязі. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , позивач є власником автомобіля марки ЗАЗ «Forza», 2013 року випуску, номер шасі - [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , (дата першої реєстрації 07.09.2013 р., дата перереєстрації - 21.04.2015 р.). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Положеннями ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. Так, за змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. З наданих позивачем пояснень, що узгоджені з наявними в матеріалах справи доказами, дійсно вбачається, що спірний автомобіль придбаний позивачем за власні кошти. Згідно зі ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним. На спростування доводів та доказів позивача відповідач своїх доказів не подав. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обгрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного, ст.ст.57, 59, 60 СК України,

Outcome: approved