Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернулася [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Право власності на будинок підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, свідоцтвом про право на спадщину від 19.09.2018, технічним паспортом. Відповідач зареєстрований в будинку з 18.10.2000, але фактично у ньому не проживає з січня 2013 і по теперішній час, так як проживає у Російській Федерації. Неодноразово зверталася [PERSON] до відповідача, щоб він добровільно виписався з належного їй будинку, проте дані прохання залишилися поза увагою. На даний час у позивача важке матеріальне становище, та відповідно до її доходів вона має право на отримання субсидій, проте через реєстрацію у будинку відповідача, не може цього зробити. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, у якому просить визнати [PERSON] особою, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті "Судова влада України", відомостей про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних і доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Витягом державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 138308698 від 19.09.2018 (а.с.7). Відповідно до відповіді виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області № 04-06-1482 від 17.10.2018, наданої на запит суду, згідно обліків щодо реєстрації місця проживання, [PERSON] не значиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Згідно довідки голови квартального комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], проте з 2000 по даній адресі не проживає (а.с.11). Також факт реєстрації відповідача підтверджується, копією домової книги, у якій зазначено, що в будинку розташованому за адресою: [ADDRESS], з 18.10.2000 зареєстрований [PERSON] та відмітка про його зняття з реєстрації відсутня. Статтями 13, 41 Конституції України, закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності. Згідно ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право на захист особа здійснює на свій розсуд. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Також, згідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003, громадяни України протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов'язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно ст. 7 даного Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник має право на судовий захист свого права власності та на підставі ст. 391 ЦК України, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Нормами ст. 71 ЖК України, визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачем, суд вважає, що є підстави для визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням, так як він тривалий час, понад шість місяців, у ньому не проживає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved