Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

В листопаді 2012 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом і просила визнати відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Посилалася в позові на те, що в квартирі зареєстровані та проживають вона, її донька [PERSON] та онука, 2007 року народження. З 1991 року в квартирі зареєстрований її син [PERSON], а в 2011 році в квартирі без їх згоди були зареєстровані її онуки, доньки її сина [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Однак, більше 17 років її син в спірній квартирі не проживає, а онуки не проживали взагалі, а тому вважає, що вони втратили право користуватися жилим приміщенням у квартирі. Заочним рішенням суду від 21.12.2012 року позов був задоволений. Ухвалою суду від 22.04.2014 року заочне рішення в справі було скасоване. Після призначення справи до судового розгляду відповідачі звернулися до суду з зустрічним позовом, яким просять вселити їх у спірну квартиру. Посилаються на те, що в кінці 2011 року стали погіршуватися відносин між позивачкою, її донькою та відповідачем у справі, т.я. позивачка з донькою вирішили, що відповідач фінансово забезпечений та не має потреби в спірній квартирі. Позивачка замінила замки вхідних дверей у квартирі та стала перешкоджати відповідачам користуватися нею, однак у подальшому припинила свої наміри, т.я. відповідач повідомив її про те, що буде звертатися до правоохоронних органів. Виходячи з цього,просять задовольнити позов. В грудні 2014 року до суду з самостійним позовом щодо предмету спору звернулася [PERSON] і просить встановити факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не вселялися в спірну квартиру після реєстрації в ній, не проживали в ній з моменту реєстрації, а тому не набули права користування жилим приміщенням у ній. Посилається в позові на те, що приблизно в 1994 році її брат [PERSON] одружився та переїхав проживати в квартиру батьків своєї дружини по [ADDRESS], а в подальшому в придбану ними квартиру [ADDRESS]. З цього періоду часу її брат у квартирі не проживає. Окрім цієї квартири відповідач придбав у 2011 році будинок [ADDRESS] та 2 квартири [ADDRESS]. Незважаючи на забезпечення сім»ї житлом відповідач [PERSON] 29.12.2011 року без їх відома та згоди зареєстрував у спірну квартиру своїх доньок - [PERSON] та [PERSON], 1994 року народження. З вересня 2011 року відповідачки навчаються за кордоном і їх реєстрація в спірній квартирі свідчить про те, що вони не мали та не мають наміру проживати спірній квартирі. Вважає, що з точки зору ст. 65 ЖК України право користування жилим приміщенням виникає не в зв»язку з наявністю реєстрації місця проживання,а вселенням та проживанням у спірному жилому приміщення. Виходячи з того, що відповідачі після реєстрації в квартирі в неї не вселялися, в квартирі не проживали, спільного господарств з наймачем не вели, а тому не набули права користування квартирою. Крім того, відповідачі, не дивлячись на реєстрацію в спірній квартирі, витрат по її утриманню не несли і не несуть до цього часу і цей обов»язок лежав лише на ній, у тому числі, коли така плата нараховувалася і за відповідачів. В зв»язку з цими обставинами, просить задовольнити позов. Представник відповідачів у судовому засіданні проти первісного позову та позову 3-ї особи з самостійними вимогами заперечував з підстав, викладених у зустрічному позові. Представник позивачки та 3-ї особи з самостійними вимогами з цих же підстав заперечував проти зустрічного позову, а також підтримав вимоги 3-ї особи з самостійними вимогами. Ухвалою суду від 04.02.2015 року вимоги позивачки щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням були залишені без розгляду. Заслухавши пояснення сторін, свідків,дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та позову 3-ї особи з самостійними вимогами та не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї жиле приміщення за ними зберігається протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. З даної норми закону випливає, що особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин. Судом встановлено, що спірна квартира є 3-х кімнатною, на підставі ордера № 68660 від 24.08.19990 року була надана на сім»ю з 4-х осіб: позивачка, її чоловік, відповідач [PERSON] та 3-я особа [PERSON] На даний час це квартира державного житлового фонду. Після смерті 02.01.2005 року наймача квартири - чоловіка позивачки, в квартирі залишилися зареєстрованими вона сама, відповідач [PERSON] та 3-я особа, а в подальшому була зареєстрована донька 3-ї особи з самостійними вимогами. 29.12.2011 року в спірній квартирі без відома позивачки та 3-ї особи були зареєстровані доньки відповідача [PERSON] та [PERSON], [INFO]. / т.1, а.с.10 - 11; 18 - 52 / Судом встановлено , що після реєстрації шлюбу відповідач [PERSON] проживав разом із сім»єю в квартирі батьків дружини - [ADDRESS], де вона та їх діти були зареєстровані після народження. Даних обставин не спростовував представник відповідачів та підтвердила свідок [PERSON] - дружина та мати відповідачів. Крім того, дані обставини, а саме тривале непроживання відповідача [PERSON] в спірній квартирі підтвердили в судовому засіданні свідки. Так, свідок [PERSON] пояснив, що в спірній квартирі проживає позивачка та його сім»я: дружина - 3-я особа в справі та їх донька. Одну кімнату в квартирі займає позивачка, іншу його сім»я, а третя кімната вільна. Відповідач та його доньки в квартирі останній раз були приблизно в 2004-205 роках і умов для їх проживання в квартирі не було і немає. У вільній кімнаті стоїть лише один диван, на якому іноді ночують гості і умов для проживання сім»ї, в тому числі двох школярів, немає. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що в спірній квартирі стали бувати приблизно з 2008 року, іноді ночували в квартирі, спали в кімнаті на дивані. В квартирі, окрім позивачки та сім»ї її доньки, більше ніхто не проживає. Сина позивачки та його доньок у квартирі вони ніколи не бачили, як і особистих речей, які не належали позивачці та сім»ї її доньки. Свідок [PERSON] пояснила, що відвідувати квартиру позивачки стала приблизно в 2007-2008 роках. Протягом осені-зими-весни в квартирі буває щотижня, однак при цьому ніколи не зустрічалася з відповідачем та його сім»єю. Підтвердила, що дві кімнати в квартирі займають позивачка та сім»я її доньки,а 3 кімната гостьова, там іноді ночують гості. В даній кімнаті знаходяться іграшки онуки позивачки. Умов для проживання сім»ї та навчання дітей там немає. Ні представник відповідачів, ні свідок [PERSON], як дружина та мати відповідачів, у судовому засіданні не зуміли пояснити, яким чином та в яких умовах відповідачів проживали в спірній квартирі, як розміщувалися на нічний відпочинок, чи були в спірній квартирі умови для проживання третьої сім»ї з двома дітьми та чи були умови для їх навчання та відпочинку в спірній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні обмежилася лише загальними фразами щодо того, що діти захотіли пожити з батьком, однак при цьому не могла згадати, коли вона сама була останній раз у спірній квартирі і чи є в квартирі умови для проживання її дітей. Не спростовуючи реєстрації дітей у квартирі по вул. Котельникова, не зуміла пояснили необхідність реєстрації в спірній квартирі навіть при бажанні дітей пожити з батьком, якщо таке бажання дійсно мало місце. Пояснила при цьому, що діти проживають з нею в квартирі по вул. Уборевича і періодично їздили з батьком на Відрадний. Крім того, свідок не спростовувала, що на даний час вона перебуває в шлюбі з відповідачем, хоч і намагалася довести суду, що фактично разом вони не проживають. При цьому пояснила, що її чоловік орендує квартиру у свого товариша по вул. Булаховського в м. Києві, тобто підтвердила факт його непроживання в спірній квартирі. В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року « Про деякі питання, що виникли в парктиці застосування судами Житлового кодексу України» звернуто увагу на те, що у справах у справах про визнання наймача або члена його сім»ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з»ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відряджені, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Так, позивачка в судовому засіданні пояснила, що відповідач добровільно залишив спірну квартиру, створив сім»ю і проживав у квартирі батьків своєї дружини. Вона не чинила перешкод відповідачу в проживанні в спірній квартирі, квартиру він залишив давно і добровільно, його сім»я проживає у власному будинку, має декілька квартир і потреби в спірній квартирі не має. Твердження позивачки щодо забезпечення відповідача житлом підтверджуються Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно з якими на дружину відповідача - [PERSON] зареєстровано дві квартири [ADDRESS]. Крім того, на відповідача зареєстровано будинок [ADDRESS]. / т.2, а.с. 79 - 81 / Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з роз»ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Враховуючи викладене вище, встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] без поважних причин не проживав у спірній квартирі понад встановлений законом 6-ти місячний строк, а тому вимоги позивачки є обґрунтованими. Звертаючись до суду, позивачка обгрунтовує свої вимоги як нормами ст.ст.71, 72 ЖК України, так і ч.2 ст.405 ЦК України. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз»яснено, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України, саме під час ухвалення рішення суд вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Виходячи з цього та статусу спірної квартири, яка не перебуває у власності позивачки, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки з підстав, визначених стс.ст.71, 72 ЖК України. Суд не приймає до уваги заперечень представника відповідача в судовому засіданні, а також його тверджень щодо перешкод з боку позивачки в користуванні відповідачем спірною квартирою, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Будь-яких доказів, які б відповідали вимогам закону, і які б підтверджували поважність причин непроживання відповідача в спірній квартирі, суду надано не було. Навпаки, навіть дружина відповідача, допитана в якості свідка, намагаючись донести суду інформацію про перешкоди відповідачу в користуванні спірною квартирою та запевнити суд, що вони не проживають разом, в той же час не пояснила, з якого ж все-таки періоду часу вони разом не проживають і з якого періоду часу відповідач проживає в спірній квартирі. Більше того, своїми поясненнями підтвердила, що відповідач в спірній квартирі не проживає, а, начебто,знімає житло у свого знайомого, однак у кого саме, невідомо. З Висновку по матеріалах перевірки ДІМ Солом»янського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 15.05.2015 року вбачається, що 30.04.2014 року, тобто уже після виникнення спору в суді та перегляду судом заочного рішення в справі, відповідач звертався до органів міліції з заявою про те, що позивачка не впускає його в квартиру та замінила замки в ній. Будь-яких доказів цьому в процесі перевірки встановлено не було. Крім того, з висновку вбачається, що в обгрунтування звернення відповідач посилався на те, що він зареєстрований у квартирі та проживав у ній певний час. Тобто, навіть своїм зверненням до органів міліції відповідач підтвердив, що не проживає в спірній квартирі. / т.1, а.с. 146 / Будь-яких інших доказів, окрім створених під час розгляду справи, і які б підтверджували перешкоди з боку позивачки в користуванні відповідачем спірною квартирою, представник відповідачів суду не надав. За таких обставин вони не можуть бути прийняті судом до уваги, т.я. не стосуються періоду, в зв»язку з непроживанням у який позивачка ставить питання про визнання його таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням. Крім того, судом не можуть бути прийняті до уваги і твердження щодо того, що дві квартири в с. Чайки належать сестрі дружини відповідача, оскільки не підтверджені належними доказами. Навпаки, державна реєстрація квартир на ім.»я дружини відповідача підтверджує право власності на них. Суд також не приймає до уваги пояснення свідка з боку відповідача [PERSON], т.я. вони суперечать зібраним у справі доказам та не узгоджуються з позицією самого представника відповідача в с удовому засіданні. Враховуючи викладене вище, висновки суду про втрату відповідачем права на користування спірною квартирою, відсутні підстави і для задоволення зустрічного позову про вселення. Що стосується вимог 3-ї особи з самостійними вимогами суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо вказані особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно із ст. 65 ЖК України, особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із відповідними змінами) роз»яснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з»ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім»ї наймача, чи прописані (зареєстровані) вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, тощо. З приведено вище випливає, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов»язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім»ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім»ї права користування жилим приміщенням, якщо вони вселилися в жиле приміщення як члени сім»ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім»ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Судом встановлено і не спростовував представник відповідачів, відповідачки [PERSON] та [PERSON] з народження були зареєстровані в квартирі [ADDRESS], тобто за місцем проживання та реєстрації одного з батьків - їх матері. Там же, тобто за місцем реєстрації, Святошинським РУ ГУ МВС України в м. Києві 11.02.2011 року відповідачам були видані паспорти громадян України. Свідок [PERSON] - мати відповідачів, підтвердила, що вони проживають у квартирі по [ADDRESS]. Як зняття з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS], так і реєстрація в спірній квартирі була проведена лише за згодою їх батьків. Суд при цьому зважає на норми закону, згідно з якими згода інших членів сім»ї на реєстрацію неповнолітньої дитини до одного з батьків не вимагається. / т.2, а.с. 101 - 105 / В той же час, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. З викладеного вище випливає, що відповідачки [PERSON] та [PERSON] обрали своїм місцем проживання квартиру матері, де і були зареєстровані при отриманні паспортів. Згідно з Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто, зазначеними правовими актами визнано визначення житла як місця проживання шляхом зазначення адреси. Судом встановлено, що наймачем спірної квартири є позивачка. Встановлено і не спростовується сторонами, що ні відповідач [PERSON], ні його діти не є членами сім»ї позивачки, як наймача спірної квартири. Судом встановлено, що відповідачки [PERSON] та [PERSON] не вселялися в спірну квартиру і не проживали в ній. Будь-яких доказів протилежного представник відповідача в судовому засіданні не надав. Відповідно до п. 15 постанови № 9 від 01.11.1996 року Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для відмови в визнанні права користування жилим приміщенням особі, яка вселилася в нього та проживала як член сім"ї наймача приміщення. Тобто, даною постановою підтверджено, що як і в порядку ст. 65 ЖК України, право на жилу прощу породжує не наявність реєстрації, а фактичне постійне проживання особи на цій площі, як члена сім"ї. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів викладені в ч.2 ст.16 ЦК України. Згідно з ч.3 даної статті суд може захистити цивільне право особи іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, нормами житлового законодавства передбачено спосіб захисту в спорі, що виник між сторонами, лише шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням. В той же час, таким способом може бути захищено порушене право у випадку, якщо особа мала це право, однак втратила його внаслідок непроживання в жилому приміщенні без поважних причин понад встановлені законом строки, як це вище суд прийшов до висновку щодо відповідача [PERSON] Судом же встановлено та не спростовано представником відповідачів, що відповідачки [PERSON] та [PERSON] в спірну квартиру після реєстрації в ній не вселялися і не проживали в ній. Тобто, визнати їх такими, що втратили право, якого вони не набули, не передбачено законом. В правових позиціях Верховного Суду України у різних категоріях справ неодноразово зверталася увага на те, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову 3-ї особи з самостійними вимогами у спосіб, визначений нею. Суд при цьому зважає також на те, що за положеннями ч.ч. 1, 2, п.2 ч.3 ст.71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, у тому числі, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У таких випадках право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Судом встановлено і це підтверджується відповідними документами навчальних закладів, відповідачки [PERSON] та [PERSON] з вересня 2011 року навчаються в Англії спочатку в коледжі,а з вересня 2013 року в університеті. Тобто, їх реєстрація в спірній квартирі 29.12.2011 року була здійснена уже після виїзду їх на навчання і реєстрація в квартирі не супроводжувалася їх вселенням у неї. / т.2, а.с. 86 - 88 ; 219 - 226 / Виходячи з того, що суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог 3-ї особи з самостійними вимогами щодо встановлення факту не вселення та не проживання відповідачів у спірній квартирі, не набуття ними права користування нею, дана норма закону не може бути застосована щодо поважності причин їх відсутності в квартирі. Крім того, суд враховує приведені вище висновки щодо того, що на момент реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON].у спірній квартирі, відповідач [PERSON], як їх батько, реєстрація якого в спірній квартирі слугувала підставою для їх реєстрації в ній, втратив право користуватися жилим приміщенням у спірній квартирі,а тому не міг реєструвати їх місце проживання за місцем своєї реєстрації в квартирі, тим більше без згоди наймача та інших членів сім»ї. Суд не приймає до уваги позицію представника відповідачів щодо того, що такі вимоги не могли розглядатися в одному провадженні в справі позовного провадження, т.я., з його точки зору, спочатку має бути встановлено факт наявності спору між сторонами, який давав би право на звернення до суду в порядку позовного провадження. Відповідно до ч.2 смт.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з частиною 4 даної статті суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду. Виходячи з даної норми закону, спору, що виник між сторонами з приводу спірної квартири, який уже існував на момент звернення до суду з позовом 3-ї особи, суд вважає позицію представника відповідачів такою, що суперечить закону. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачі на користь позивачки та 3-ї особи з самостійними вимогами підлягають стягненню понесені ними витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved