Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі\~ПрАТ «Рівнеазот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 88255,12 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що працювала на\~ПрАТ «Рівнеазот». Наказом № 739-ВК від 23.03.2017 року була звільнена з роботи за\~статтею 38 КЗпП України\~за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з роботи їй не була виплачена вчасно заробітна плата, а відтак вона має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 04.06.2018 року Рівненським міським судом було рішення у справі № 569/7349/18 про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на її користь заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в розмірі 25850,11 грн. На даний час рішення суду не виконане і заборгованість по виплаті заробітної плати існує досі. Посилаючись на вимоги\~статті 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 88255 грн. 12 коп. Ухвалою суду від 27.06.2018 року визначено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, запропоновано відповідачеві, зокрема, в 15-денний строк подати відзив на позов. Представник ПрАТ «Рівнеазот» [PERSON], в зазначений термін подав суду відзив на позовну заяву, вказавши, що позовну заяву [PERSON] вважає необґрунтованою і позов не визнає з підстав, наведених у відзиві, в якому вказує, що не погоджується з сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки середньогодинна заробітна плата позивача становить 31,6115, а не 32,67 та посилається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов"язань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо. Крім того, представник відповідача посилається на те, відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» ПрАТ «Рівнеазот» є платником єдиного внеску, що разом із нормами п. 1 ст. 6 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачають можливість звернення позивача до органів зайнятості населення звільнення для отримання грошової допомоги по безробіттю. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на ПрАТ «Рівнеазот». Наказом № 739-ВК від 23.03.2017 року була звільнена з роботи за\~статтею 38 КЗпП України\~за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з роботи їй не була виплачена вчасно заробітна плата, а відтак вона має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв"язку з чим вона звернулася до суду із позовом. 04 червня 2018 року Рівненським міським судом було винесено рішення у справі № 569/7349/18 про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на її користь заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в розмірі 25850 грн. 11 коп. Судом встановлено, що рішення Рівненського міського суду від 04.06.2018 року не виконане відповідно до інформації про виконавче провадження. Відповідно до вимог\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України\~встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна)заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про середню заробітну плату № 1998 від 10.08.2018р., виданої ПрАТ «Рівнеазот» середньогодинна заробітна плата [PERSON] становила 31,61 грн. Загальна кількість робочих днів відповідно до листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» на 2017 рік № 11535/0/14-16/13 від 05.08.2016 року становить з 24.03.2017 року по 17.08.2018 року 349 робочих днів. Отже,\~з дослідженого\~в судовому\~засіданні розрахунку\~середнього заробітку,\~проведеного позивачем,\~за період\~з 24.03.2017\~року по\~17.08.2018\~ рокустановитиме (середньоденний (годинний) заробіток) х (число робочих днів/годин) 349Х8Х31,61=88255 грн. 12 коп. За встановлених по справі обставин суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі\~статті 117 КЗпП України\~за період з 24.03.2017\~року по\~17.08.2018\~року у розмірі 88255 грн. 12 коп. Посилання представника відповідача на відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця дає підстави для висновку про те, що не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз»яснень, наведених у пункті 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов»язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд визнає недоречним. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дії відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені. Крім того, доводи представника відповідача про справляння податків і зборів при стягненні середнього заробітку на увагу не заслуговують, адже відповідно до розяснень, даних в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є субєктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обовязок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Виходячи з наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне позов позивача задовольнити. Крім того, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнутиз відповідача судовий збір.

Outcome: approved