Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

до суду надійшла заява представника заявника [PERSON] [PERSON], згідно якої заявник просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], яка померла 14 грудня 2017 року в м. Жданівка Донецької області. В обгрунтування заяви вказує, що 14 грудня 2017 року у м. Жданівка, у віці 87 років, померла [PERSON], [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина від умерлої. Заявник про встановлення факту смерті особи в певний час, а саме смерті [PERSON] - [PERSON] Вячеславович, [INFO] є спадкоємцем за заповітом. Інших спадкоємців, а також родичів у померлої [PERSON] немає. До смерті [PERSON] доглядала [PERSON], [INFO] та заявник, які і здійснили поховання останньої, та отримали відповідні документи, що свідчать про смерть [PERSON], а саме лікарське свідоцтво про смерть, накладна від 14.12.2017 року, свідоцтво про поховання від 15.12.2017 року. Згідно довідки про причину смерті від 15.12.2017 року, причина смерті [PERSON], [INFO] є: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз. 19 грудня 2018 року, Жданівським відділом запису актів цивільного стану Державної реєстраційної [PERSON] юстиції Донецької Народної Республіки, заявнику було видано свідоцтво про смерть, тобто на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику для безперешкодного використання його на території України, адже буде створювати правові наслідки, крім того необхідно для подальшої реєстрації її смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть українського зразка. У заявника відсутня будь-яка інша можливість у позасудовому порядку вирішити питання щодо юридичного оформлення факту смерті [PERSON] Представник заінтересованої особи Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не зявився. Разом з тим, 24.05.2018 року надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати без участі представника відділу та винести рішення у відповідності до діючого законодавства, проти заявлених вимог не заперечував (а.с.51). Представник заінтересованої особи - Ізюмського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області в судове засідання не зявився, 24.05.2018 року надав до суду клопотання згідно якого просив справу розглядати без участі представника управління, прийняти рішення на розсуд суду (а.с.52). Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Судом встановлено, що заявник є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], [INFO], яка померла 14 грудня 2017 року, що підтверджується копією заповіту від 27.10.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Жданівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1543, в якому зазначено мовою оригінала «[PERSON], громадянка України, [INFO], що мешкає та зареєстрована в [INFO], квартал 28/33, буд. 15, на випадок своєї смерті зробила розпорядження: все належне мені майно де б воно не знаходилось та з чого б не складалось і взагалі все те, що буде належати мені на час моєї смерті , в тому числі грошові внески з процентами та компенсаційними начисленнями до них, я заповідаю [PERSON] Вячеславовичу, [INFO]» (а.с.30). [PERSON] померла 14 грудня 2017 року. Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 101 та довідки про причину смерті (до форми № 106/у № 101) від 15.12.2017 року, виданої Центром первинної медико-санітарної допомоги м. Жданівка [PERSON] охорони здоровя ДНР, [PERSON], [INFO], померла 14 грудня 2017 року за адресою реєстрації в м. Жданівка Донецької області, причина смерті ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз (а.с.34,49). Відповідно до свідоцтва про поховання від 15.12.2017 року, [PERSON] була похована на центральному кладовищі м. Жданівка (а.с.47), витрати на поховання здійснила [PERSON], яка і доглядала померлу (а.с. 36, 48) Крім того, представником заявника були надані фотокопії з місця поховання [PERSON] (а.с.37,38,39). Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров'я або судово-медичної установи, - не пізніше п'яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Представник заявника вказує, що [PERSON] померла в м. Жданівка Донецької області, а саме на території, яка на теперішній час є тимчасово окупованою, Жданівським відділом запису актів цивільного стану Державної реєстраційної [PERSON] юстиції Донецької Народної Республіки, заявнику було видано свідоцтво про смерть (а.с.32), однак отримане свідоцтво перешкоджає йому скористатися законними правами про реєстрацію факту смерті для отримання свідоцтва про смерть, виданого державним органом України, оскільки воно видане на тимчасово окупованій території, де органи влади України не здійснюють свої повноваження. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Так, представник заявника звернувся до Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, однак, відповідно до листа № 2396/15.20-55 від 15.05.2018 року, йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], яка померла 14.12.2017 року, та вказано, що форма документу, наданого заявником, не відповідає формі, визначеній наказом [PERSON] охорони здоров'я України від 8.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» зареєстрованим у [PERSON] юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024 (а.с.31). Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Згідно зі ст. 18 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Оцінюючи надані заявником документи про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть, яке у свою чергу є підставою для виникнення певних цивільних прав та обовязків. Згідно матеріалів справи зазначені обставини ніким не оспорені. Цього факту не спростовано і заінтересованими особами. Представником заявника було доведено про неможливість одержання документу, що підтверджує оспорюваний заявником факт, іншим шляхом. Вказані причини суд визнає непереборними та такими, що істотно утруднюють заявнику можливість реєстрації смерті [PERSON] Вище приведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи представником заявника було обґрунтовано доведені ті обставини, на які вона посилалася як на підстави своїх вимог. А тому суд задовольняє заяву [PERSON] та встановлює факт смерті [PERSON] 14 грудня 2017 року у м. Жданівка Донецької області. Згідно ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Outcome: approved