Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , третя особа: НОВОВОДОЛАЗЬКА СЕЛИЩНА РАДА, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтувала наступним. В [ADDRESS] розташоване домоволодіння, яке належить їй за договором купівлі-продажу від 05 жовтня 1996 року. Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 04.06.2020 року, складеного депутатом Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Гузь Зоєю Миколаївною, в її домоволодінні зареєстрований, але не проживає протягом двох років [PERSON] , 1971 року народження. Відповідач порушує її право на користування цим житлом, в добровільному порядку зніматись з реєстраційного обліку відмовляється, а тому виникла необхідність позбавлення його права користування житловим приміщенням в судовому порядку. Посилаючись на ст. ст. 391, 405 ЦК України просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з?явилась, через канцелярію суду надала заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд розглянути справу за її відсутності. Також, у заяві вказала, що не заперечує щодо винесення у справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надавав, із заявами про відкладення судового засідання не звертався. Третя особа не направила представника для участі у судовому засіданні, через канцелярію суду надала заяву, відповідно до якої не заперечує проти задоволення позову, та просить розглянути справу за відсутності її представника. Зі згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, у встановлений судом строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає приписам ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. За договором купівлі-продажу від 05 жовтня 1996 року, який посвідчений державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М., зареєстрований у реєстрі за № 2564, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а. с. 6). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, реєстровий № 1-53, інвентарний № 519, складений станом на 25 листопада 1996 року [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а. с. 7). Згідно з довідкою Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області № 461 від 29.10.2020, [PERSON] , 1955 року народження, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом із нею зареєстровані: син - [PERSON] , 1979 року народження, син - [PERSON] , 1971 року народження, інші - [PERSON] , 1971 року народження (а. с. 41). Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та ч. 1 ст. 319 ЦК, в якій передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено права власника житлового будинку, квартири, а саме, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Також, права громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, передбачені ст. 150 ЖК України - користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Зазначені норми визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Актом депутата Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Гузь З. М. від 04 червня 2020 року, складеного в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що у будинку [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , 1971 року народження, але протягом двох років не проживає за вказаною адресою і місце проживання його невідомо (а. с. 8). Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Тобто, між сторонами виник житловий спір, предметом доказування якого є відсутність відповідача за місцем реєстрації місця проживання понад строки, встановлені законом без поважних причин. Право користування чужим майном регламентовано главою 32 ЦК України. Частина ст. 401 ЦК України визначила, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Приписами ст. 405 ЦК України визначені права виключно члена сім`ї власника житла на користування цим житлом, а саме, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У пункті 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] і договору найму з позивачем не укладав. Будь яких доказів у підтвердження поважності причин не проживання [PERSON] у помешканні матеріали справи не містять. Позивачем надано докази в підтвердження не проживання відповідача понад один рік в спірному будинку. Житловим приміщенням за місцем реєстрації [PERSON] не користується, витрат на утримання не несе, зацікавленности щодо збереження права користування спірним будинком не виявляв . У якості доказів на підтвердження позовних вимог суд приймає акт депутата Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Гузь З. М. від 04 червня 2020 року, щодо непроживання відповідача, складений в присутності свідків. Доказів на підтвердження обставин, що мають бути враховані при вирішенні спору, [PERSON] не надано. Також відсутні докази на підтвердження будь-яких намірів відповідача щодо користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, зібрані по справі докази та їх належна оцінка свідчать про наявність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки відповідач по справі понад один рік без поважних причин не користується житловим приміщенням. Отже позивачем надано докази на обґрунтування позовних вимог, а саме, наявність у позивача права власності та наявності перешкод у користуванні майном. Вирішуючи спір, суд, відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) наголосила, що має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У справі що роглядається визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: НОВОВОДОЛАЗЬКА СЕЛИЩНА РАДА, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є обґрунтованими, отже такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved