Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог, щодо предмету спору Петракіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи його тим, що їй [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право власності та витягу про державну реєстрацію прав, на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Згідно записів по господарської киги Петракіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області у будинку [ADDRESS] зареєстровані громадяни: власник- [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає з 20.11.1981 року; племінниця власника- [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 30.11.2010 року, фактично не проживає з 2011 року. Однак, [PERSON] , не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин та й взагалі не проживала про що, відповідною комісією складено акт обстеження. Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі,в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком вона не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Відповідач на даний час працює та проживає на території АР Крим у м.Севастополь. Викладені обставина підтверджуються наступними письмовими доказами: -копією паспорта та ідентифікаційного коду [PERSON] ; -довідкою Петракіївської сільської ради від 02.12.2019 року; -копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно; -копією витягу про державну реєстрацію прав; - Актом обстеження від 02.12.2019 року про матеріально-побутові умови проживання; -копіями листів погосподарської книги. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивач [PERSON] , як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 16.12.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 18.02.2020 року закрито підтовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явилася, але в позовній заяві прохала провести розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча належним чином була повідомлена відповідно до ч. 11 ст.128 ЦПК України про дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подала, а тому на підставі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого заперечень від позивача не надходило. В судове засідання представник третьої особи Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області не з"явився, але подали заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності та витягу про державну реєстрацію прав, на праві приватної власності позивачу [PERSON] належить будинок [ADDRESS] . (а.с.8-9). З наведеного вбачається, що законним власником будинку є [PERSON] . За даною адресою зареєстрований також відповідач племінниця власника- [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 30.11.2010 року, фактично не проживає з 2011 року, що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Петракіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області за № 02-45/793 від 02.12.2019 року (а.с.7). Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не проживає в будинку позивача більше одного року, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже,

Outcome: approved