Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права власності на майно. Свої вимоги, обґрунтовує тим, що 08.02.1973 р. позивач уклала шлюб з [PERSON] . З лютого 1989 р. позивач разом з чоловіком стали проживати та зареєстрували своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , де також проживала і мати чоловіка - [PERSON] . [INFO] у віці 60 років помер чоловік позивача - [PERSON] . Після смерті чоловіка [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати у квартирі [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 26.08.1993р. згідно з рішенням №582 від 26.08.1993р. за [PERSON] та [PERSON] зареєстрована на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . [INFO] у віці 81 року померла свекруха позивача - [PERSON] . Протягом багатьох років спірна частка квартири, окрім [PERSON] , ніким не використовувалася, за власні кошти позивач робила у квартирі поточні ремонти, оплачувала комунальні послуги. Претензій від третіх осіб щодо правомірності володіння та користування вказаним майном до [PERSON] не надходило. Позивач вважала, що вона стала власником квартири в цілому, тому добросовісно виконувала всі обов`язки, покладені чинним законодавством на власника майна. [PERSON] не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, так як вважала, що вона успадкувала частку квартири після померлих родичів. Позивач вважає, що у зв`язку із добросовісним, відкритим та безперервним володінням більше 25 років чужим майном у неї виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про визнання права власності за набувальною давністю. Згідно з ухвалою суду від 28.04.2021 р. в справі відкрито спрощене позовне провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав, які зазначені у позові. Позовні вимоги просила задовольнити. Представник відповідача при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 08.02.1973 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] , актовий запис № 12 від 08.02.1973р. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 2926 від 23.09.2020р. [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою : [ADDRESS] з 15.02.1989р. по теперішній час. Згідно з довідкою від 10.09.1996 р., виданою ЖЕК №3 [PERSON] проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] до дня смерті. Факт проживання за вказаною адресою [PERSON] на день смерті підтверджується також довідкою №227 від 07.04.2021р., виданою ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання-1». Відповідно до довідки від 06.04.1996р. [PERSON] проживала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] до дня смерті. Факт наявності родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , де в графі «мати» зазначено [PERSON] (запис вчинено російською мовою). Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 03.05.2003р [PERSON] помер [INFO] у віці 60 років, актовий запис за №53. Згідно із свідоцтвом про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 26.08.1993р. згідно з рішенням №582 від 26.08.1993р. за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно із матеріалами інвентаризаційної справи №43667 на квартиру [ADDRESS] станом на 29.12.2012р. за [PERSON] та [PERSON] зареєстрована на праві сумісної власності квартира в цілому. Згідно із свідоцтвом про смерть [INFO] у віці 81 року померла [PERSON] , актовий запис №2115. Після смерті співвласника [PERSON] продовжувала відкрито та безперервно користуватись Ѕ часткою квартири [ADDRESS] , за власні кошти робила в квартирі поточні ремонти, оплачувала комунальні послуги. Претензій від третіх осіб щодо правомірності володіння та користування вказаним майном до [PERSON] не надходило. Відповідно до довідки №625 від 01.03.2021р., виданої ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання-1» особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] відкрито на ім`я [PERSON] . Відповідно до довідки №596 від 23.09.2020р., виданої ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання-1» заборгованість за [PERSON] з управління багатоквартирним будинком відсутня. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно володіла чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У розумінні цієї статті володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном, якщо не буде доведено, що він, набуваючи майно у володіння, знав або повинен був знати про незаконність такого набуття, зокрема про те, що особа, у якої він придбав майно, не мала права його відчужувати: тобто якщо не спростовується факт його добросовісності як обов`язкової умови володіння з метою набуття права власності. Частиною 4 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України). Відповідно до п. 11 Постанови враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до п. 12 Постанови, ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК України до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК України. Відповідно до п. 13 Постанови можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку наявні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю на Ѕ частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 63,2 кв.м, житловою площею 41, 3 кв.м. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Позивач не наполягала на стягненні судових витрат з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved