Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

В вересні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому після уточнення просила про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 08.08.2014 року на підставі договору дарування вона набула у власність житловий будинок [ADDRESS]. Попереднім власником будинку був відповідач [PERSON], який зареєстрований за вказаною адресою, але не проживає з грудня 2013 року. Посилаючись на те, що власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення, позивач просила позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, при цьому надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причину неявки суд не повідомив. Представник третьої особи без самостійних вимог у судове засідання не з'явився. Згідно заяви, що надійшла на адресу суду просив розглянути справу за його відсутності, вирішення справи залишив на розсуд суду. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку вирішення справи. Заслухавши показання свідків [PERSON], [PERSON], які підтвердили наведені позивачем обставини, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що згідно договору дарування, посвідченого 08.08.2014 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області, реєстровий № 491, позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS]. В даному будинку з 20.10.2003 року зареєстрований попередній власник даного нерухомого майна - [PERSON], який за вказаною адресою з грудня 2013 року не проживає. Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За положеннями ч.ч. 1-2 ст. 231 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" за № 5 від 07.02.2014 року, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом ( ст. 41 Конституції України, ст. 316-319 ЦК України), то власник на підставі ст. 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК України. Суди під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мають чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. За такого, оскільки попередній власник житла втрачає право на користування ним з моменту припинення права власності, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду .

Outcome: approved