Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позов мотивований тим, що 10.12.2010 року між [PERSON] (далі - «позивач») та [PERSON] (далі - «відповідач») був укладений договір позики у вигляді розписки, на суму 44000 (сорок чотири тисячі) доларів США, що становить еквівалент, в сумі: 349861 гривень 60 копійок (триста сорок дев'ять тисяч вісімсот шістдесят одна гривня шістдесят копійок) (за курсом НБУ 100 доларів США за 795 грн. 14 коп., станом на 10.12.2010 року). Строк повернення позики - 10.12.2010 року. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України). Станом на 09.12.2013 року відповідач [PERSON] так і не повернув позику та ухиляється від її повернення до цього часу, усі неодноразові прохання позивача про добровільну сплату заборгованості відповідач залишив проігнорованими. Частиною 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Так як, в даному договорі позики розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Загальна сума процентів за весь період користування позикою Відповідачем становить 79229 грн. 29 коп. (сімдесят дев'ять тисяч двісті двадцять дев'ять гривень двадцять дев'ять копійок). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Частина 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що відповідач [PERSON] так і не повернув кошти в строк, встановлений у розписці, а саме до 10.12.2010 року, він зобов'язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення. Таким чином, сума заборгованості відповідача [PERSON] становить 475302,18 грн., де 349861,60 грн. - основна сума боргу, що становить еквівалент сумі 44000 доларів США (за курсом НБУ 100 доларів США за 795 грн. 14 коп., станом на 10.12.10 р.); 79229,29 грн. - розмір процентів за договором позики; 31377,16 грн. - 3 % річних від простроченої суми; 14834,13 грн. - індекс інфляції за весь час прострочення. Просить сягнути з [PERSON] на її користь: суму боргу за договором позики в розмірі 349861 гривень 60 копійок (триста сорок дев'ять тисяч вісімсот шістдесят одна гривня шістдесят копійок), що становить еквівалент сумі 44000 (сорок чотири тисячі) доларів США, за курсом НБУ 100 доларів США за 795 грн. 14 коп., станом на 10.12.2010 року; заборгованість по процентам за договором позики, в розмірі: 79229 гривень 29 копійок (сімдесят дев'ять тисяч двісті двадцять дев'ять гривень двадцять дев'ять копійок); 3 % річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 31377 гривень 16 копійок (тридцять одна тисяча триста сімдесят сім шістнадцять копійок); індекс інфляції за весь час прострочення боргу в розмірі 14834 гривень 13 копійок (чотирнадцять тисяч вісімсот тридцять чотири тринадцять копійок) та судові витрати, що понесені на оплату судового збору в розмірі 3441 гривень 00 копійок (три тисячі чотириста сорок одна 00 копійок). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив 10.12.2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики у вигляді розписки, на суму 44000 (сорок чотири тисячі) доларів США, що становить еквівалент, в сумі: 349861 (триста сорок дев'ять тисяч вісімсот шістдесят одна) гривень 60 копійок (за курсом НБУ 100 доларів США за 795 грн. 14 коп., станом на 10.12.2010 року). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України). Частиною 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, чітко встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Таким чином, необхідно звернути увагу, що між позивачем та відповідачем було укладено розписку, яка згідно чинного законодавства, посилання на яке наведено у даних додаткових поясненнях - є договором позики. Підтвердженням вказаному, а саме, що розписка прирівнюється до договору позики - є постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13. Верховний Суд України остаточно встановив, що розписка прирівнюється до договору позики, тому, що до цих пір деякі суди ще визнавали можливість того, що розписка - це лише тільки проект договору або до укладеної розписки необхідно укладати додатково договір позики. І для того, щоб легітимно пройшла передача грошей, необхідно обов'язково укладати виключно тільки договір позики. Тут же Верховний Суд України остаточно поставив крапку в цій суперечці і в цій неоднозначності, і встановив, що розписка є як таким договором позики і є підтвердженням саме передачі коштів, а не лише тільки намірами. Крім того, дуже добре, що Верховний Суд України, прирівнявши розписку до договору позики, також вказав, що за невиконання або своєчасне невиконання стороною зобов'язань за подібним договором, з даної розписки, сторона має право, згідно з новим законодавством, на відшкодування 3% річних індексу інфляції за весь термін прострочення. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Верховний Суд України зауважив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Умовами ст. 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті ЦК України. Частина 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім цього, у висновкам Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р. від 01.02.2014 року зазначається, що договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідно до ст. 109 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Як вбачається з копії паспорта серії [NUMBER] [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] з 27.12.2011 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» від 06.05.2014 року №80 (5209). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач [PERSON] письмових заперечень проти позову не надав. Між сторонами виникли правовідносини в сфері договірних зобов'язань, що регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що 10.12.2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики у вигляді розписки, на суму 44000 (сорок чотири тисячі) доларів США, що становить еквівалент, в сумі: 349861 гривень 60 копійок (триста сорок дев'ять тисяч вісімсот шістдесят одна гривня шістдесят копійок) (за курсом НБУ 100 доларів США за 795 грн. 14 коп., станом на 10.12.2010 року). Строк повернення позики - 10.12.2010 року. Позивач виконав свої зобов'язання за договором у повному обсязі, здійснив передачу коштів в тимчасове користування на умовах визначених в розписці. Відповідач [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 10.12.2012 року заборгованість відповідача перед позивачем за договором позивики становить: 349861,60 грн. - основна сума боргу, що становить еквівалент сумі 44000 доларів США (за курсом НБУ 100 доларів США за 795 грн. 14 коп., станом на 10.12.10 р.); 79229,29 грн. - розмір процентів за договором позики; 31377,16 грн. - 3 % річних від простроченої суми; 14834,13 грн. - індекс інфляції за весь час прострочення., загальна сума заборгованості складає 475302,18 грн. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Умовами ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13 згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договору позики у справі є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Враховуючи вищезазначене, аналізуючи встановлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що рішення ухвалено на користь позивача, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати в розмірі 3441 гривень 00 копійок На підставі ст.ст. 16, 207, 257, 525-526, 625, 1046-1050, 1053 ЦК України,

Outcome: approved