Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернулася [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Жовтневого району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, який в подальшому уточнила. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 01.05.2003 між сторонами було зареєстровано шлюб і [INFO] у подружжя народився син, [PERSON]. 22.09.2010 шлюб між сторонами розірвано. З моменту розлучення і по теперішній час відповідач [PERSON] бачив свого сина лише в 2010 році. Як зазначає позивач, крім аліментів, які відповідач також не сплачує, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини, медичного догляду та лікування дитини не надавав і не надає. Батько не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Син не отримує від батька жодного подарунку на день народження та жодної іграшки. Відповідач, як зазначає [PERSON], ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, навіть не цікавиться життям дитини, не відвідував і не відвідує її, ані вдома, ані за місцем навчання у гімназії. Позивач впевнена, що вищевикладені факти свідчать виключно про одне: відповідач [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. У судовому засіданні позивач підтримала позов з уточненнями в повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини, при цьому просила його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Третя особа Управління служб у справах дітей ДПСП ХМР подало до суду заяву про розгляд справи без участі представника Управління служб, при цьому просили при ухваленні рішення врахувати інтереси малолітньої дитини, [PERSON], [INFO]. Відповідач в судове засідання не з'явився ,хоча відповідно до ч. 3 ст. 74 ЦПК України повідомлявся про час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки. Виходячи з вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява) , вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON], [INFO] , є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 4). Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Московським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, 22.09.2010 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 5). [PERSON] разом з сином [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], де також проживають батьки, брат та племінник позивача, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку, виданю дільницею № 38 КП «Жилкомсервіс» 06.10.2015 за № 2129 (а.с. 6) Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.01.2009, яке набрало законної сили, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, стягнуто з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу щомісяця, починаючи з 06.11.2008 і до повноліття дитини (а.с. 9). За розрахунком заборгованості по аліментам [PERSON], виданого старшим державним виконавцем Комінтернівського ВДВС ХМУЮ 16.10.2015 за № 13917/08-31, сума заборгованості по аліментам станом на 01.11.2015 складає 13672,80 грн (а.с. 8). А згідно розрахунку заборгованості, виданого старшим державним виконавцем Комінтернівського ВДВС ХМУЮ 11.10.2016 за № 14747/08-31, станом на 01.10.2016 заборгованість по аліментам за [PERSON] складає 18588,30 грн (а.с. 82). Це свідчить про те, що відповідач дійсно ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав і не надає та свідомо ухиляється від своїх батьківських обов'язків. Зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 08.07.2016, вбачається [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], 08.07.2016, про що складено відповідний актовий запис за № 819, після державної реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище чоловіка «[PERSON]» (а.с. 81). Відповідно до довідки, складеної Харківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 124 Харківської міської ради Харківської області, [PERSON] навчається в 6-А класі ХЗШ І-ІІІ ступенів № 124, його мати [PERSON] приділяє належну увагу навчанню ї вихованню сина, всебічному розвитку дитини. [PERSON] постійно цікавиться результатми навчання, багато уваги приділяє проведенню змістовного відпочинку дитини. Батько дитини не звертався до адміністрації та педагогів з метою отримання інформації про успіхи чи здоров'я сина, батьківські збори не відвідував, до класного керівника також не звертався (а.с. 79). Як пояснили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини [PERSON] та ніякого медичного догляду, лікування дитині не надавав і не надає по теперішній час. [PERSON] взагалі не спілкується з дитиною, не приймає участі в її вихованні, син не отримував від нього жодного подарунка на день народження та інші свята. Відповідач не приймає ніякої участі в житті дитини, ніколи не відвідував його ні вдома, ані в школі. Висновком Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради за № 709 від 07.12.2016 визнано за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 108-109). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402 зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що в судовому засіданні було судом достовірно встановлено, виходячи з поведінки відповідачки та наданих суду доказів. У ч. 1 ст. 164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який складається з шести пунктів. Він охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись в одному з них. З позовної заяви вбачається, що позивач як на підставу для позбавлення відповідача батьківських прав посилається на п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України (ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини). Ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини). Так у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Вислухавши пояснення позивача, свідків, аналізуючи вищенаведені обставини по справі та досліджені докази, суд приходить до висновку, що існують усі правові підстави щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, не піклується про її фізичний, духовний та моральний стан. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено 487 грн 20 коп. судового збору, що підтверджується квитанцією, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 1а).

Outcome: approved