Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON], про виселення без надання іншого житлового приміщення, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі Договору дарування від 15 червня 2011 року їй належить 5/10 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під № 4 по вулиці Глекова в м. Словянську Донецької області, реєстраційний номер 28041969. Вищевказаний житловий будинок складається з двох половин з відокремленими входами. 13 липня 2013 року вона зареєструвала у вказаному житловому будинку відповідача, котрий є її сином та на той час відбував покарання у вигляді позбавлення волі. Відповідач раніше судимий 29 жовтня 1998 року Словянським міськрайонним судом Донецької області за ч. 3 ст. 206 КК України до 3 років позбавлення волі, 01 серпня 2003 року Апеляційним судом Донецької області за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України до 15 років позбавлення волі. Початок строку покарання 07 липня 2002 року, кінець строку покарання 07 липня 2017 року, звільнений з Західної виправної колонії № 97 по відбуттю повного строку покарання. Після відбуття покарання відповідач в липні 2017 року повернувся до м. Словянськ, де почав проживати разом із нею у житловому будинку № 4 по вул. Глекова в м. Словянськ. Відповідач майже щодення зловживає спиртними напоями, на ґрунті пияцтва він агресивним по відношенню до неї, чинить із нею сварки, погрожує фізичною розправою та вчиняє насильство в сімї. Так, Постановами Словянського міськрайонного суду Донецької області від 24 листопада 2017 року по справам № 243/10349/17, 243/10350/17, 243/10351/17 відповідача визнано винним у вчиненні 16 листопада 2017 року о 14 годині 30 хвилин, 16 листопада 2017 року о 16 годині 30 хвилин та 19 листопада 2017 року о 22 годині 30 хвилин по відношенню до неї адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сімї. Це лише та маленька частина від фактичного щоденного насильства в сімї, коли вона не витримала та викликала поліцію, так як побоювалася за своє життя, що зараз син виконає свої погрози та вбє її. А приймаючи той факт, що син раніше судимий за навмисне вбивство до 15 років позбавлення волі, які відбув до дня, її страхи реальні. За таких обставин вона бажає виселити відповідача з належної їй частини житлового будинку без надання іншого житла. Посилаючись на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 2, 15, 16, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 4, 116, 157 ЖК, просить суд виселити [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], РНОКПП: [NUMBER], з житлового будинку № 4 по вулиці Глекова м. Словянська без надання іншого житлового приміщення. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання (а.с.20). 15 березня 2018 року надала суду Заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Не изаперечувала проти розгляду справи у заочному порядку (а.с.22). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. У відповідності до ч. 7 ст. 128 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. [PERSON] до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється на адресу відповідача ним отримується (а.с.21). У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON], своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення, підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із\~ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до Договору дарування частки будинку від 15 червня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], зареєстрованого в Реєстрі за № 2373, [PERSON] належить на праві приватної власності 5/10 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під № 4, що знаходиться в місті Словянську Донецької області по вулиці Глекова на земельній ділянці Словянської міської ради, загальною площею 0,1607га, кадастровий номер 1414100000:01:005:0724 (а.с.16). [PERSON] з Державного реєстру правочинів від 15 червня 2011 року № 10012503, право власності на 5/10 часток житлового будинку було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 15 червня 2011 року (а.с.12). Витягом про державну реєстрацію прав КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянськ, 26 листопада 2011 року за реєстровим номером 28041969 підтверджено реєстрацію права власності на 5/10 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під № 4, що знаходиться в місті Словянську Донецької області по вулиці Глекова відповідно до Договору дарування від 15 червня 2011 року (а.с.11). Як вбачається з копії Домової книги за адресою: будинок під № 4, що знаходиться в місті Словянську Донецької області по вулиці Глекова, за вказаною адресою також прописаний [PERSON], [INFO] (а.с.8-10). [PERSON] до ч.ч.1, 2\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вказаній нормі кореспондує також ст. 1 Протоколу Першого від 20.03.1952 року до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~04.11.1950 року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. [PERSON] до\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. [PERSON] до ст. 116 Житлового кодексу якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як вбачається з матеріалів справи, Постановами Словянського міськрайонного суду Донецької області від 24 листопада 2017 року по справам № 243/10349/17, 243/10350/17, 243/10351/17 [PERSON], [INFO] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сімї у відношенні його матері [PERSON] (а.с.13-15). Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. [PERSON] до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття, та заходи попередження не дали позитивних результатів. [PERSON] до п. 1 ст. 8 Римської Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. [PERSON] до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Згідно п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. The U.K. від 21.02.90 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24.11.86 року) так і наймача (рішення Larkos v. Cyprus від 18.02.99 року). Зокрема п. 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданими. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інший правочин, не заборонений законом. Але, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Право на житло є одним з найбільш природних і невід'ємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиціальне значення, якщо може бути реалізоване. А право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується певними компетентними органами. Серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини поширеним є судовий захист. З огляду на викладене, суд вважає за належне позовні вимоги [PERSON] задовольнити та виселити [PERSON], [INFO], з житлового будинку № 4 по вулиці Глекова м. Словянська без надання іншого житлового приміщення. [PERSON] не наполягала на відшкодуванні судових витрат за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved