Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~Заявник [PERSON] звернувся до суду з даною заявою, якою просить встановити факт належності йому державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ОД від 12.02.1996 року, площею 7.44 га, розташованою на території Калчівської сільської ради Болградського району Одеської області, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 170. Оскільки, як з`ясувалося на даний час в державному акті невірно зазначено його заявника прізвище « [PERSON] », хоча згідно паспорту громадянина України прізвище « [PERSON] ». Зазначене стало приводом для звернення до суду. Заявник в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином (а.с.13), в поданій заяві зазначив клопотання про розгляд справи у його відсутність в зв`язку за станом здоров`я (а.с.2, 17, 18). Представник заявника [PERSON] [PERSON] діюча на підставі довіреності від 06.09.2019 року, посвідченої секретарем Калчівської сільської ради Болградського району Одеської області від 06.09.2019 року (а.с.15, 16) в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність і у відсутність її довірителя (а.с.26). Заінтересована особа Калчівська сільська рада Болградського району Одеської області в судове засідання не прибула, повідомлена належним чином. Подала заяву визнання заявлених вимог та про розгляд справи у відсутність представника згідно з вимогами чинного законодавства (а.с.19). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку, що\~ заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пункт 6 частини першої ст.315 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Калчівською сільської радою Болградського району Одеській області, прізвище, ім`я та по-батькові заявника російською мовою « [PERSON] », батьками є: « [PERSON] , [PERSON] » (а.с.5). В\~ паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого 24.01.2000 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області, дійсно зазначено прізвище, ім`я та по-батькові заявника українською мовою « [PERSON] » (а.с.4). Названим паспортом заявник користується і на даний час, який підтверджує особу заявника, що свідчить про фактичне допущення помилки в написанні його прізвища \~в правовстановлюючому документі. Відповідно до довідки АБ «718495 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України керівником юридичної особи Селянського господарства «Іозул» значиться « [PERSON] » (а.с.8) В державному акті на право постійного користування земельною ділянкою серії ОД від 12.02.1996 року, площею 7,44 га, розташованою на території Калчівської сільської ради Болградського району Одеської області, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 170 , прізвище користувача зазначено « [PERSON] » (а.с.6). Таким чином, вбачається факт допущення описки при оформленні на ім`я заявника вказаного правовстановлюючого документа. При зверненні заявника до Болградської районної ради Одеської області з приводу помилки, допущеної в державному актів, йому було відмовлено, у зв`язку з відсутністю таких повноважень в Болградській районній раді Одеської області (а.с.30). Судом також встановлено, що усунути помилку іншим способом, окрім як встановлення у судовому порядку факту належності державного акту на право приватної власності на землю саме заявнику - неможливо. Так, порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного\~користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі регулювався Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженою\~наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43\~та Інструкцією про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженою\~наказом Держкомзему від 22 червня 2009 року №325, які втратили чинність, а тому, питання належності державного акту на землю необхідно вирішувати в судовому порядку. Згідно зі\~ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно листа ВСУ 01.01.2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1ст. 315\~ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями. Згідно з листом Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 Цивільно-процесуального кодексу України (в попередній редакції) громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Встановлення факту належності заявнику вищеназваного державного акту потрібно для здійснення державної реєстрації права користування майном, та отримання кадастрового номеру земельної ділянки. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги заявника є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved