Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON]. При цьому позивач вказує, що після смерті чоловіка відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] (далі - квартира), яка належить померлому на підставі свідоцтва про право власності від 31 серпня 1994 року, реєстраційного посвідчення від 19 грудня 1995 року. Належність квартири спадкодавцю та їй підтверджується технічним паспортом на квартиру, розпорядженням органу приватизації від 30 серпня 1994 року №300, довідками від 09 жовтня 2014 року (а.с.9, 12, 13, 20-21). Звернувшись до Іванівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла, так як в правовстановлюючому документі на нерухоме майно не зазначено вулицю на якій розташований будинок з зазначенню квартирою. За цих підстав нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивач змінила позовні вимоги й остаточно просила визнати за нею право власності на квартиру в порядку спадкування після смерті [PERSON] В судове засідання позивач не з'явилася надала до суду заяву в якій просила задовольнити позовні вимоги та розглядати справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився про причини своєї неявки суд не повідомив проте надав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення, просить розглядати справу у його відсутність. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум роз'яснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Виходячи з ст.16 ЦК України суд може визнати право особи або захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). З ч.2, 3 ст.1225 ЦК України вбачається, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Частиною 1 ст.1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З ч.1 ст.1270 ЦК України вбачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вбачається, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закону) акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Конституційний Суд України у справі № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, частин 1, 10 ст. 59 Закону (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування, далі - рішення) вирішив, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У п. 5 рішення Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. За таких обставин слід констатувати, що розпорядження органу приватизації від 30 серпня 1994 року № 300, яке стало підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло від 31 серпня 1994 року № 3035 є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом), що породжує права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ним певного кола суб'єктів), якому вони адресовані. Зазначене розпорядження стосується конкретної квартири та певних фізичних осіб, є ненормативним правовим актом одноразового застосування й з моменту його видання вичерпав свою дію фактичним його виконанням, а тому не може скасовуватись, змінюватись, тощо. Таке рішення могло скасовуватись, змінюватись до видачі свідоцтва у разі виявлення обставин, які не були раніше відомі й могли вплинути на вказане рішення, а не після його видачі, так як цивільно-правові відносини породжує лише свідоцтво, а не рішення, що лежить в його основі. Зазначене свідчить, що позивач не може реалізувати своє право на спадщину із-за допущеної в розпорядженні, свідоцтві помилки в написанні адреси квартири іншим порядком, ніж шляхом визнання права власності на квартиру. Вирішуючи справу

Outcome: approved