Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

В лютому 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила суд ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] на її користь заборгованість за договорами позики від 03.04.2017 року в сумі 50000 грн. та від 29.08.2017 року в сумі 80000 грн., зазначених в розписках, а також пені (процентів) в сумі 36477,78 грн., втрат від інфляції в сумі 13569,55 грн., 3% річних в сумі 6454,73 грн., судовий збір у розмірі 1865,10 грн., а всього стягнути 188366 грн. 16 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала на те, що 03.04.2017 року вона надала відповідачці в борг грошові кошти у розмірі 50000 грн. та 29.08.2017 року в сумі 80000 грн., які відповідачка зобов`язалася повернути протягом року, про що надала розписки. У встановлений строк відповідачка грошові кошти не повернула, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідачка особисто отримала 13.06.2020 року лист про виклик до суду), а тому зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Відзив на позов від відповідачки до суду не надходив. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Встановлено, що 03 квітня 2017 року та 29 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів підтверджений розписками (а.с.7-8), за яким відповідачка взяла в борг у позивачки грошові кошти у загальному розмірі 130000 грн., та зобов`язалася повернути борг протягом року. Вищевказані договори позики (розписки) підписаний відповідачкою, отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Як слідує зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже факт знаходження боргового документу - оригіналу розписок у [PERSON] , свідчить про невиконання із сторони [PERSON] своїх боргових зобов`язань. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості по договорам позики (розписок) від 03.04.2017 року та від 29.08.2017 року із сторони [PERSON] перед [PERSON] . Відповідачка грошові кошти у повному обсязі позивачу не повернула, а тому суд прийшов до висновку, що основний борг по договором позики (розпискою) складає 130000 грн. зазначених в розписці, які необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Відповідачем не сплачувались і проценти за користування позикою. Згідно статті 536 ЦК України, «за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства». Спеціальні положення ч. 1 статті 1048 ЦК України встановлюють цей розмір процентів «позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики». Позика, відповідно до ст. 1048 ЦКУ, тільки надає "право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом". Отже, Позивач, здійснюючи нарахування процентів за користування його коштами використовує своє право у відповідності до ст. 536 ЦК, ч.1 ст. 1048 ЦК України. Пеня за користування коштами в сумі 50000 грн. за період з 17.03.2018 по 01.03.2020 року складає 16458,58 грн., а за користування коштами в сумі 80000 грн. за період з 01.09.2018 по 01.03.2020 року - 20019,20 грн. таким чином загальна сума пені за несвоєчасне виконання забовязань становить 36477,78 грн. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно з положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постановах від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14 та від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15 сформував правові позиції, в яких вказав на те, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні плати від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор отримує право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання на час звернення [PERSON] із позовом сплинув, позивач має право вимагати від боржника, окрім повернення основної суми заборгованості, відшкодування матеріальних втрат у вигляді 3% річних та інфляційних втрат. Таким чином, сума 3% річних за період з 01.09.2018 року по 19.02.2020 року з суми боргу у розмірі 130 000 грн. за 537 прострочених днів складає 13569,55 грн. Окрім цього, індекс інфляції за період з 03.09.2018 року по 01.04.2019 року з суми боргу у розмірі 143569,55 грн. складає 6454,73 грн. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за Договорами позики (розписок) від 03.04.2017 року у сумі 50000 грн. та від 29.08.2017 року у сумі 80000 грн., пені в сумі 36477,78 грн., 3% річних у розмірі 6454,73 грн., інфляційні втрати у розмірі 13569,55 грн., а всього в загальній сумі 186502,06 грн. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт(акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Підсумовуючи вищевикладене, суд робить висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. Велика Палата Верховного Суду в своїй Додатковій постанові від 19 лютого 2020 року №755/9215/15-ц, приймає до уваги положення ч. 3 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. Згідно чинного законодавства, з урахуванням надання [PERSON] доказів надання професійної правової допомоги та підтвердження адвокатом Кайнога Є.В. обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, такі витрати підлягають розподілу. Аналогічну правову позицію висловлює Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду в Постанові від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19. Заявлений [PERSON] розмір витрат на правничу допомогу адвоката понесених підчас підготовки справи до розгляду у розмір 5000 грн. є розумним, обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, враховує витрачений адвокатом час та є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, а тому підлягає сплаті відповідачем позивачу у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 1865,10 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved