Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Генічеський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про визнання батьківства та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що вона почала зустрічатись з відповідачем у справі у лютому 2018 року, а через рік вони почали жити разом однієї сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Вказує, що під час спільного проживання вона завагітніла та [INFO] в них народилась дитина. Наголошує, що відповідач не піклується про дитину, не надає жодної матеріальної допомоги, не цікавиться донькою, а також відмовляється від реєстрації його в якості батька, незважаючи на те, що не заявляв, що не визнає себе батьком. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду, в якому просить встановити, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] та стягнути з нього аліменти на утримання доньки у розмірі ј частини від усіх видів його доходу до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] \~в судовому\~засіданні позовні\~вимоги не\~визнав,\~пояснив,\~що дійсно\~перебував із\~позивачем у\~близьких відносинах\~та що\~вони мешкали\~разом.\~Разом з\~тим,\~позов не\~визнає.\~В ході судового розгляду відповідач декілька раз змінював позицію то визнаючи себе батьком, то заперечуючи це. Також зазначив, що умисно не з`явився на експертне дослідження, оскільки не захотів приймати в ньому участь. Представник третьої особи Генічеського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судовому засіданні був відсутнім. Ним надано заяв, в якій просив розглянути справу за їх відсутності. Заперечень щодо задоволення позову не мають. Суд, вислухавши позивача та відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи,\~ дійшов\~ висновку про те, що\~ позов\~ підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06 листопада 2019 року Генічеським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Херсонській області, актовий запис № 379 - батьками [PERSON] , що народилась [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 26 листопада 2019 року вбачається, що відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Дитина зареєстрована та мешкає разом із матір`ю у [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою Червонською сільською радою 27 листопада 2019 року. Звернення позивача до суду зумовлено тією підставою, що за час спільного проживання із відповідачем вона завагітніла та народила доньку, проте відповідач ухиляється від утримання та визнання дитини, а також відмовився від зазначення себе в якості батька при реєстрації народження доньки. Так, в якості підтвердження позовних вимог позивач надала роздруківки спільних фотографій, в тому числі, де відповідач тримає дитину на руках, чеки, що зберіглись за час спільного проживання. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що являється матір`ю позивача та що їй відомо, що дитина народилась внаслідок спільного проживання сторін. Також вказала, що відповідач нібито визнає дитину, проте ухиляється від виконання батьківських обов`язків та визнання себе батьком. Враховуючи позицію відповідача, який заперечував проти позовних вимог та проти визнання свого батьківства, з метою встановлення обставин щодо того, чи є відповідач біологічним батьком дитини, ухвалою Генічеського районного\~суду Херсонської\~області від\~07\~липня 2020\~року клопотання\~позивача [PERSON] \~про призначення\~судово-генетичної\~експертизи у\~справі було задоволено, проведення експертизи було доручено судово-експертній установі Медико-генетичний центр «МАМА ПАПА». 02 жовтня 2020 року на адресу суду надійшов лист від судово-експертної установи, згідно до якої встановлено, що відповідач на здачу біологічних зразків, будучи належним чином повідомленим, не з`явився. Неявку та небажання приймати участь у біологічному досліджені підтвердив відповідач й у судовому засіданні. У зв`язку із вищевикладеним, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до\~ст. 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебували у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається 1) за заявою матері чи батька дитини, 2) за рішенням суду. Згідно вимог\~ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено\~статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до\~Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої\~статті 135 Сімейного кодексу України. Згідно вимог до\~ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2008 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень\~ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із частиною 4\~статті 10 ЦПК України\~та\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. При цьому, у разі, коли ухилення сторони у справі щодо визнання батьківства від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд\~\~може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, згідно\~ст. 109 ЦПК України\~у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що в ході судового розгляду знайшли своє підтвердження фактичні данні, які підтверджують спільне проживання сторін, про що зокрема, свідчать надані позивачем роздруківки фотографій, де зображені сторони, та де відповідач тримає на руках дитину, забираючи позивача із пологового будинку, обставини щодо їх спільного мешкання підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок, вказане також не заперечує й сам відповідач, який вказав на наявність стосунків із позивачем. При цьому суд також приймає до уваги інтереси дитини, а також оцінює позицію відповідача, який ухилився від проведення судово-генетичної експертизи на встановлення батьківства, при цьому не заперечуючи наявність близьких стосунків із позивачем, не надав суду жодних доказів на спростування доводів позивача щодо визнання його батьківства стосовно дитини. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача щодо визнання батьківства. Щодо позовної вимоги про стягнення із відповідача аліментів, суд зазначає наступне. Згідно з нормами ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зі змісту ч. 1 ст. 182 СК України вбачається, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2\~ст. 182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи те, що дитина проживає разом із матір`ю та потребує фінансової допомоги, з огляду на обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, враховуючи те, що відповідача визнано батьком дитини та з огляду на відсутність доказів щодо його непрацездатності, незадовільного стану здоров`я, наявності інших утриманців, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів є такими, що підлягають задоволенню та приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше\~50\~(п`ятдесяти)\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Суд вважає, що такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дитини. Таким чином, позовні вимоги підлягають повному задоволенню. Крім того, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. за позовну вимогу про визнання батьківства, за яку було сплачено позивачем при зверненні до суду. Також, позивачем була заявлена майнова вимога щодо стягнення аліментів, за подання якої у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» вона була звільнена від сплати. З огляду на це, з відповідача підлягає до стягнення судові витрати на користь держави у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved