Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

В червні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.03.2017 року він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вищевказаному житловому будинку зареєстрована [PERSON] . [INFO] . Проте ця людина йому не відома, та як факт, не проживає у вказаному вище приміщенні, не оплачує комунальних послуг та не бере участі в утриманні житлового приміщення. При цьому, йому досить важко підтримувати приміщення у належному стані, при тому, що йому необхідно сплачувати комунальні послуги за всіх зареєстрованих осіб в приміщенні, а це тягне за собою додаткові матеріальні збитки. На сьогодні він має чисельні труднощі, щодо отримання можливості скористатись гарантованим державою правом па отримання житлової субсидії, оскільки дана процедура передбачає отримання документів правового характеру від всіх зареєстрованих в приміщенні осіб. Актом про фактичне проживання (не проживання) особи встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2005 року. Позивач має намір на власний розсуд користуватись та розпоряджатися належним йому майном. З наведених підстав позивач ставить питання про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Належно повідомлена відповідач в судове засідання не з`явилась з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у її відсутності суду не надавала. Приймаючи до уваги думку позивача, який не заперечував проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.03.2017 року (а.с. 5) [PERSON] належить житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 4239 від 13.05.2019 року виданоїх Військово-цивільною адміністрацією міста Торецьк Донецької області за вищевказаною адресою зареєстровані: [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с. 7). Згідно наданого акту про фактичне проживання (не проживання) особи від 10.06.2019 року, відповідач [PERSON] з 01 січня 2005 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). У зв`язку з чим, суд зазначає. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідач з січня 2005 року не мешкає за вказаною адресою, комунальні послуги не сплачує, поточний ремонт не проводить, власних речей в будинку не має, тим самим втратила всякий зв`язок із житлом. Таким чином, позивач [PERSON] , як власник житлового будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися будинком на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Отже, наявність реєстрації місця проживання відповідача в будинку позивача [PERSON] обмежує права останнього, як власника, і він на підставі ч.3 ст.346 ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позивач не ставить питання про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved