Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА Перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області, в інтересах держави в особі Хорольської міської ради Полтавської області звернувся до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) " Манго" про звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, стагнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки, в якому прозав стягнути з відповідача на користь Хорольської міської ради шкоду в розмірі 11985 грн., завдану внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] площею 0,1564 га. Свої вимоги позивач мотивував тим, Лубенською місцевою прокуратурою Полтавської області під час опрацювання відомостей отриманих в ході досудового розслідування кримінального провадження №42018171240000227 від 19.12.2018 р. встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в суді у зв`язку з допущенням відповідачем [PERSON] порушень вимог земельного законодавства в частині самовільного зайняття земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] площею 0,1564 га. Оскільки земельна ділянка знаходиться у межах м. Хорол, міська рада має повноваження щодо розпорядження нею, в т.ч. укладення договорів оренди, отримання прибутку у вигляді орендної плати, а отже, має право на відшкодування збитків у випадку, коли земельні ділянки знаходяться у користуванні осіб, які не мають правовстановлюючих документів на таке користування. Установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія ВТО № 668324 , виданого 19.11.2013 р. приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В., Відповідач ( [PERSON] ) набув право власності на автозаправну станцію загальною площею 34,6 кв. м, розташовану в [ADDRESS] , про що здійснено записи в реєстрі за №2764 та в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за №3447535. Майно та обладнання автозаправної станції розташовано на земельних ділянках площею 0,0560 га за кадастровим номером 5324810100:50:006:0118 та 0,2183 га за кадастровим номером 5324810100:50:006:0303. Встановлено, що державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Карповим А.О. 25.01.2019 року проведено перевірку дотримання земельного законодавства при використанні земельної ділянки, як об`єкту перевірки, зокрема на території Хорольської міської ради Полтавської області земельної ділянки площею 0,1564 га без кадастрового номеру, яка є суміжною із земельними ділянками площею 0,0560 га за кадастровим номером 5324810100:50:006:0118 та 0,2183 га за кадастровим номером 5324810100:50:006:0303. За результатами перевірки складений відповідний акт за №39 -ДК/0033/АП/09/01/-19 від 25.01.2019, згідно якого встановлено, що фактичний користувач (на час перевірки) майнового комплексу АЗС по [ADDRESS] товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «МАНГО-ГРУП» самовільно використовує земельну ділянку площею 0,1564 га без кадастрового номеру із земель комерційного призначення комунальної форми власності на території Хорольської міської ради Хорольського району Полтавської області, яка використовується для під`їзду транспорту до об`єктів АЗС, частково заасфальтована, забудована рекламними табло, навісом для зупинки автотранспорту та котельнею для опалення приміщень АЗС, чим порушено вимоги ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України. Будь-які правовстановлюючі документи на дану самовільно зайняту земельну ділянку - відсутні. Окрім того, про відсутність документів, що підтверджують державну реєстрацію права власності, права постійного користування або права оренди спірних земельних ділянок, свідчать також додані до вищезазначених актів перевірок плани схеми земельних ділянок, на яких зображено місце розташування самовільно зайнятої земельної ділянки. У ході досудового розслідування кримінального провадження №42018171240000227 від 19.12.2018 р. встановлено, що 09.03.2016 р. Відповідачем [PERSON] майновий комплекс автозаправної станції площею 34,6 кв. м , розташованої в [ADDRESS] , передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «МАНГО-ГРУП» (код ЄДР 39039648), про що укладено відповідний договір оренди №04/03/16. Пунктом 2.2 договору оренди. передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на майно. Згідно п.3.1 вказаного договору оренди, її строк становить 2 роки 11 місяців з моменту підписання акту приймання-передачі. Акт приймання-передачі підписано 18.03.2016. Зазначений строк оренди продовжений згідно п.3.2 договору на той самий термін. Пунктом 4.9 договору оренди №04/03/16 визначено, що плата за земельну ділянку включена до загальної суми щомісячної орендної плати за майновий комплекс. Про факт, що у орендодавця майнового комплексу АЗС, власника [PERSON] відсутні, передбачені законодавством України, правовстановлюючі документи на самовільно зайняту земельну ділянку ТОВ «МАНГО-ГРУП» було невідомо. Крім того зазначеним товариством щомісяця проводиться оплата орендодавцеві власнику майна АЗС [PERSON] за укладеним договором оренди АЗС, ніяких будівельних робіт орендарем ТОВ «МАНГО-ГРУП» на самовільно зайнятій земельній ділянці не проводилось, та використовується те майно АЗС, яке передане його власником [PERSON] згідно акту приймання-передачі до договору оренди майна АЗС. Згідно додатку 3 від 18.03.2016 р. до Договору оренди №04/03/16 орендодавець в особі власника [PERSON] та орендар ТОВ «МАНГО-ГРУП» здійснили приймання-передачу об`єкта оренди -цілісного майнового комплексу АЗС, що знаходиться у [ADDRESS] , який складається із будівлі АЗС загальною площею 34,6 кв. м., куди також входить споруда котельні-компресорної площею 3,6 кв. м., та, крім того, підземних резервуарів двостінних ємностей, резервуару працюючого під тиском а також іншого майна. Враховуючи викладене, розслідуванням у провадженні №42018171240000227 не виявлено факту самовільного зайняття даної земельної ділянки фактичним користувачем - орендарем комплексу АЗС ТОВ «МАНГО-ГРУП», та встановлено що зайняття земель комунальної власності здійснене орендодавцем - власником АЗС, яким являється [PERSON] , яким із 18.03.2016 р. проведено прийом-передачу усього майнового комплексу АЗС орендареві ТОВ «МАНГО-ГРУП» у його нинішньому стані, та який є належним відповідачем по даному позову. Поряд з викладеним, державним інспектором відповідно до Методики, затвердженої постановою від 25.07.2007 №963 Кабінету Міністрів України обрахована сума шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки загальною площею 0,1564 га із земель комерційного призначення комунальної форми власності на території Хорольської міської ради Хорольського району у сумі 11 985,14 гривень, яка станом на момент заяви прокуратурою даного позову добровільно відповідачем не сплачена. Виходячи з матеріалів перевірки проведеної ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, відповідач використовував земельну ділянку без укладання належним чином оформленого договору оренди земельної ділянки, чим порушив вимоги Земельного кодексу України. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА В судове засідання відповідач повторно не з`явився, відзив суду не подав. В судове засідання третя особа повторно не з`явилася, відзив суду не подала. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія ВТО № 668324 , виданого 19.11.2013 р. приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В., Відповідач ( [PERSON] ) набув право власності на автозаправну станцію загальною площею 34,6 кв. м, розташовану в [ADDRESS] , про що здійснено записи в реєстрі за №2764 та в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за №3447535. Майно та обладнання автозаправної станції розташовано на земельних ділянках площею 0,0560 га за кадастровим номером 5324810100:50:006:0118 та 0,2183 га за кадастровим номером 5324810100:50:006:0303. Встановлено, що державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Карповим А.О. 25.01.2019 року проведено перевірку дотримання земельного законодавства при використанні земельної ділянки, як об`єкту перевірки, зокрема на території Хорольської міської ради Полтавської області земельної ділянки площею 0,1564 га без кадастрового номеру, яка є суміжною із земельними ділянками площею 0,0560 га за кадастровим номером 5324810100:50:006:0118 та 0,2183 га за кадастровим номером 5324810100:50:006:0303. За результатами перевірки складений відповідний акт за №39 -ДК/0033/АП/09/01/-19 від 25.01.2019, згідно якого встановлено, що фактичний користувач (на час перевірки) майнового комплексу АЗС по [ADDRESS] товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «МАНГО-ГРУП» самовільно використовує земельну ділянку площею 0,1564 га без кадастрового номеру із земель комерційного призначення комунальної форми власності на території Хорольської міської ради Хорольського району Полтавської області, яка використовується для під`їзду транспорту до об`єктів АЗС, частково заасфальтована, забудована рекламними табло, навісом для зупинки автотранспорту та котельнею для опалення приміщень АЗС, чим порушено вимоги ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України. Будь-які правовстановлюючі документи на дану самовільно зайняту земельну ділянку - відсутні. Окрім того, про відсутність документів, що підтверджують державну реєстрацію права власності, права постійного користування або права оренди спірних земельних ділянок, свідчать також додані до вищезазначених актів перевірок плани схеми земельних ділянок, на яких зображено місце розташування самовільно зайнятої земельної ділянки. У ході досудового розслідування кримінального провадження №42018171240000227 від 19.12.2018 р. встановлено, що 09.03.2016 р. Відповідачем [PERSON] майновий комплекс автозаправної станції площею 34,6 кв. м , розташованої в [ADDRESS] , передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «МАНГО-ГРУП» (код ЄДР 39039648), про що укладено відповідний договір оренди №04/03/16. Пунктом 2.2 договору оренди. передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на майно. Згідно п.3.1 вказаного договору оренди, її строк становить 2 роки 11 місяців з моменту підписання акту приймання-передачі. Акт приймання-передачі підписано 18.03.2016. Зазначений строк оренди продовжений згідно п.3.2 договору на той самий термін. Пунктом 4.9 договору оренди №04/03/16 визначено, що плата за земельну ділянку включена до загальної суми щомісячної орендної плати за майновий комплекс. Про факт, що у орендодавця майнового комплексу АЗС, власника [PERSON] відсутні, передбачені законодавством України, правовстановлюючі документи на самовільно зайняту земельну ділянку ТОВ «МАНГО-ГРУП» було невідомо. Крім того зазначеним товариством щомісяця проводиться оплата орендодавцеві власнику майна АЗС [PERSON] за укладеним договором оренди АЗС, ніяких будівельних робіт орендарем ТОВ «МАНГО-ГРУП» на самовільно зайнятій земельній ділянці не проводилось, та використовується те майно АЗС, яке передане його власником [PERSON] згідно акту приймання-передачі до договору оренди майна АЗС. Згідно додатку 3 від 18.03.2016 р. до Договору оренди №04/03/16 орендодавець в особі власника [PERSON] та орендар ТОВ «МАНГО-ГРУП» здійснили приймання-передачу об`єкта оренди -цілісного майнового комплексу АЗС, що знаходиться у [ADDRESS] , який складається із будівлі АЗС загальною площею 34,6 кв. м., куди також входить споруда котельні-компресорної площею 3,6 кв. м., та, крім того, підземних резервуарів двостінних ємностей, резервуару працюючого під тиском а також іншого майна. НОРМИ ПРАВА Статтею 13 Конституції України визначено, що від імені Українського народу права власника землі здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Згідно вимог ст.78 Земельного кодексу (ЗК) України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно п. «б» ст.80 ЗК України, суб`єктами права власності на землю є: територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Згідно вимог ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Згідно до ст.33 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради наділяються повноваженнями щодо надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад. Крім того, відповідно до ст.93 Земельного кодексу України орендодавцями земельних ділянок є власники або уповноважені ними особи, в даному випадку Хорольська міська рада Полтавської області. Згідно зі ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Статтею 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Статтею 211 Земельного кодексу України визначено, що у випадку порушення земельного законодавства винні особи несуть цивільну відповідальність. Згідно ст.ст.1,13 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про охорону земель» власники і землекористувачі, в тому числі, і орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані дотримуватись вимог земельного та природоохоронного законодавства України. Відповідно до вимог ст.93 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Пункт 287.1. Податкового кодексу України передбачає, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. Статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Стаття 125 Земельного кодексу України передбачає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з ст.126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності. Таким чином, згідно визначеного чинним законодавством порядку одержання у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, особа звертається з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, передають у власність або користування такі земельні ділянки. При цьому, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а відсутність у цієї особи даних документів є самовільним зайняттям земельної ділянки. Відповідно до ст.1 Закону України «Про контроль за використанням та охороною земель» - самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно до вимог п. «б» ч.1 ст.211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення (окрім іншого) : б) самовільне зайняття земельних ділянок; Виходячи з матеріалів перевірки проведеної ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, відповідач використовував земельну ділянку без укладання належним чином оформленого договору оренди земельної ділянки, чим порушив вимоги Земельного кодексу України. Приписами статті 212 Земельного кодексу України «Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок» визначено, що «Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року по справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Тобто прокуратура набула права визначати наявність інтересів держави в конкретних спірних відносинах, які підлягають захисту та вирішенню в судовому порядку. Відповідно до вищезазначеного рішення державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Згідно з положеннями вказаного рішення, під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, у зв`язку з чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову, та зазначає, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Необхідність забезпечення справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини відображено у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Зокрема вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. При цьому Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Слід зазначити, що, пред`являючи позов у вказаній справі, прокурор виходить саме з необхідності вирішення проблем суспільного (публічного) значення, існування яких виправдовує застосування механізму звернення до суду з позовом про повернення земельної ділянки з її незаконного користування. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Окрім того, суспільний інтерес, який полягає у поверненні у розпорядження держави земельної ділянки - є умовою реалізації функцій держави з забезпечення рівності можливостей всіх суб`єктів набути право власності на земельну ділянку, а у вказаних спірних відносинах явно переважає приватний інтерес у використанні таких земель Відповідачем. Статтями 13, 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Від імені Українського народу, права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245- VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. Пунктом 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» визначено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками. При цьому, незважаючи на наявність повноважень щодо звернення до суду з відповідним позовом, Хорольська міська рада Полтавської області як власник земельної ділянки протягом тривалого часу не вживали заходів щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Протиправні дії, що виражається у самовільному зайнятті земельних ділянок Відповідачем та бездіяльність Хорольської міської ради Полтавської області щодо не вжиття заходів представницького характеру з даних питань, стало підставою для звернення заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області з даним позовом до суду. Згідно ч.5 ст.56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Так, відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Статтею 267 цього Кодексу передбачені правові наслідки спливу позовної давності. Зокрема, ч. 4 цієї статті визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Зі змісту указаних норм законодавства, які позовну давність пов`язують із проміжком часу, протягом якого порушені права та захищені законом інтереси можуть бути захищені в судовому порядку, вбачається, що недотримання визначеного в законі строку звернення до суду може бути підставою для відмови у позові виключно у разі встановлення судом порушення права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа. Про наявні порушення закону та необхідність захисту в судовому порядку прокурору стало відомо у грудні 2018 року, а саме в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №42018171240000227. Тобто подання позовної заяви відбувається в межах строків позовної давності. Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 156 Земельного кодексу України, ст.1166 Цивільного кодексу України така шкода відшкодовується у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч.2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частинами 1,2 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Наявність протиправної поведінки в діях Відповідача характеризується користуванням земельними ділянками без правовстановлюючих документів, відсутністю сплати в повному обсязі коштів за використання вказаної земельної ділянки та протиправна бездіяльність щодо оформлення правовстановлюючих документів на них. Наявність збитків характеризується недоотриманням місцевим бюджетом орендної плати за користування землею. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками характеризується, свідомою протиправною бездіяльністю зі сторони відповідача, затягуванням у часі оформлення договірних відносин та відсутності оплати за користування земельними ділянками, в результаті чого місцевий бюджет поніс збитки у вигляді недоотриманих коштів. Вина відповідача у даному випадку характеризується тим, що звертаючись з клопотанням про надання земельних ділянок в оренду, відповідач усвідомлював, що право на земельні ділянки, які перебувають в його користуванні підлягають належному документальному оформленні згідно норм законодавства, але договору оренди землі не уклав, оплату не здійснював та в силу своєї бездіяльності легковажно розраховував на ненастання правових наслідків для себе. Той факт, що відповідач по сьогоднішній день користується землею без оформлення договору оренди землі, не вносить до бюджету плати за користування землею лише підтверджує те, що він ухиляється від укладення договору оренди землі і наявність в його діях вини. Необхідність захисту інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування, покладає на прокуратуру обов`язок представництва інтересів держави в суді відповідно до ст. 131-1 Конституції України, оскільки несплата коштів за користування земельною ділянкою тягне за собою недоотримання коштів у місцевий бюджет, а це в свою чергу відображається на соціальній сфері, чим порушуються матеріальні інтереси держави. Конституція України (статті 13,14) визначає, що земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями із порушенням встановленого порядку надання земель в оренду і є підставою для вжиття заходів прокурорського реагування, у тому числі й шляхом звернення із позовною заявою до суду в інтересах держави. Згідно статті 56 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Згідно з рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рп/99 інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту. При цьому органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, можливо розуміти як орган державної влади, так і орган місцевого самоврядування. Згідно з ч.2 ст.5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Таким чином і з огляду на зазначену норму Закону прокурор може заявити позов в інтересах держави, який виражається в інтересах частини українського народу - членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки покликаний ці інтереси захищати. Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15.07.1997 №452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення, й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Місцевий бюджет м. Хорол відповідно до ст.5 Бюджетного кодексу України є місцевим бюджетом та входить до складу бюджетної системи України. Частиною 1 статті 62 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб. У випадках, коли доходи від закріплених за місцевими бюджетами загальнодержавних податків та зборів перевищують мінімальний розмір місцевого бюджету, держава вилучає із місцевого бюджету до державного бюджету частину надлишку в порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Відповідно до ч.5 ст.60 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Так, статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування відноситься до повноважень міських рад, тобто і Хорольської міської ради Полтавської області. Пунктом 34 статті 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних ділянок. Відповідно до ст.33 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», держава Україна делегувала свої повноваження органам місцевого самоврядування, в тому числі й Хорольській міській раді Полтавської області. Згідно ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ст.ст. 124, 125 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній та комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Даний позов пред`являється Лубенською місцевою прокуратурою Полтавської області в інтересах держави в особі Хорольської міської ради Полтавської області у зв`язку з неналежним здійсненням вказаним органом повноважень щодо усунення порушень земельного законодавства, оскільки останнім не вирішено питання щодо стягнення шкоди, завданої самовільним використанням Відповідачем земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] , площею 0,1564 га. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішення суспільно значимого питання - використання земель комунальної власності, а також забезпечення, у зв`язку із вказаним, надходжень до місцевого бюджету. Окрім того, згідно з ст.23 Закону України «Про прокуратуру», під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження; ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; брати участь у розгляді справи;з дозволу суду ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та матеріалами виконавчого провадження, робити виписки з них, отримувати безоплатно копії документів, що знаходяться у матеріалах справи чи виконавчого провадження та ін. Таким чином, у даному випадку, органом, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Хорольська міська рада Полтавської області. З метою звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки до комунальної власності; стягнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки до місцевого бюджету Відповідачем за фактичне користування ним земельною ділянкою комунальної власності, не отримання яких порушує економічні інтереси держави, Лубенською місцевою прокуратурою пред`являється позовна заява в інтересах держави в особі Хорольської міської ради. Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Аналогічною є Окрема думка Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Крата В.І. від 06 червня 2018 року по справі №607/1557/17. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності під час використання земельних ділянок комунальної форми власності. Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру», представництво зв`язку з неналежним здійсненням вказаним органом місцевого самоврядування своїх повноважень щодо усунення порушень земельного законодавства, оскільки останнім не вирішено питання щодо звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки до комунальної власності; стягнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки до місцевого бюджету Відповідачем за фактичне користування ним земельною ділянкою комунальної власності, розташованої в [ADDRESS] , площею 0,1564 га без правовстановлюючих документів із часу будівництва сучасного комплексу даної АЗС. Ураховуючи бездіяльність Хорольської міської ради, яка самостійно не вживає заходів щодо стягнення із Відповідача шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки, призводить до втрачання можливості стягнути зазначені кошти у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Окрім цього, необхідність втручання органів прокуратури з метою захисту інтересів держави виникла і у зв`язку з відсутністю у Хорольської міської ради можливості стягнення в судовому порядку зазначені кошти через відсутність належного бюджетного фінансування на сплату судового збору за подання даної позовної заяви, про що свідчить відповідний лист Хорольської міської ради. Разом з тим, відповідно до висновків викладених у Постанові ВС від 16.04.2019 справа №910/3486/18, представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Враховуючи викладене, підставами для подачі даного позову та представництва інтересів Хорольської міської ради є тривале невжиття останньою жодних заходів спрямованих на стягнення шкоди з відповідача та є виключними випадками, що встановлено вимогами ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», на усунення виявлених порушень та захисту інтересів держави прокурором пред`являється цей позов. Крім того, у відповідності до ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», Лубенською місцевою прокуратурою, попередньо, повідомлено Хорольську міську раду про здійснення представництва її інтересів у суді при стягненні коштів із Відповідача за фактичне використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів. За таких обставин, орган який повинен здійснювати свої повноваження у сфері нагляду за дотриманням земельного законодавства свідомо їх не здійснює. Вказане свідчить про усвідомлену пасивну поведінку Хорольської міської ради, яка полягає в усвідомленні порушення інтересів держави, органи мають відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається та самостійно порушення не усувають, що і є нездійсненням захисту органом, який повинен його здійснювати. Таким чином, суспільний інтерес, полягає у негайному відновленні інтересів територіальної громади міста Хоролу в частині забезпечення рівності можливостей всіх суб`єктів набути право оренди земельної ділянки та отримання доходів до місцевого бюджету від її використання, що безперечно становить суспільний інтерес та вимагає негайного реагування з боку органів прокуратури. ОЦІНКА СУДУ Суд відзначає, що право на земельну ділянку в набувача будинку, будівлі або споруди виникає з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом підписання відповідного договору (оренди, емфітевзису, суперфіцію). Матеріалами справи підтверджується те, що з відповідачем не було належним чином оформлено права користуванняземельною ділянкою, на якій розташовано об`єкт нерухомого майна, власником якого він є, що призвело до безоплатного користування земельною ділянкою. Велика Палата Верхового Суду в постанові від 23 травня 2018 року по справі 629/4628/16-ц(провадження 14-77 цс 18) зробила висновок про те, що за змістом приписів Земельного кодексу України виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другоїстатті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані. Відтак, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянкина підставі частини першої статті 1212 ЦК України (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 922/207/15). Крім того, 13 лютого 2019 року Велика Палата Верхового Суду винесла постанову по справі № 320/5877/17(провадження 14-32 цс 19) в якій дійшла до висновку про те, що за змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондиційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. … враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника жилого будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані. Відтак, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок. До моменту оформлення власником об`єктів нерухомості права оренди земельних ділянок, на яких ці об`єкти розташовані, відносини з фактичного користування земельними ділянками без укладених договорів їх оренди та недоотримання їхнім власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Суд також враховує, що відповідачем не було надано доказів, які б підвереджували те, що кошти, які підлягали сплаті, були ним повернуті. Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що вимоги першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області про звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, стагнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. З огляду на викладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 11 985,14 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути судові витрати, які складають з судового збору в сумі 3842,00 грн.

Outcome: approved