Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Оратівського районного суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи в судове засідання не з'явилася, надавши заяву, щоб справу розглянули без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник позивача [PERSON], будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи в судове засідання не з'явилася, надавши заяву, щоб справу розглянули без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області [PERSON], будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 158 ЦПК України, у звязку з чим в силу ч. 2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 174 і 175 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст.174 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із слідуючого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-АМ №217318 від 17.12.2003 року 17.12.2003 року в м. Іллінці Вінницької області померла мати позивача [PERSON]. [PERSON] залишила заповіт від 16.09.2003 року, посвідчений державним нотаріусом Іллінецької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2295 згідно якого все своє майно заповідає дочці [PERSON]. Заповіт не змінено і не скасовано. Відповідно до свідоцтва про народження серії ЯР №314121 від 23.06.1947 року [PERSON] народилася 09.03.1947 року матірю якої є [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-АМ №274115 від 01.01.1985 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 01.01.1985 року, актовий запис №1, після чого прізвище заявниці присвоєно "Колісніченко". Після смерті [PERSON], залишилось спадкове майно, яке складається з права на земельну частку (пай) площею 3,08 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області, право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну (частку) пай серії РН №033611 від 26.10.2000 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.11.2004 року виданого державним нотаріусом Іллінецької державної нотаріальної контори [PERSON] спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], померлої 17.12.2003 року є на 3/4 частини права на земельну частку (пай) площею 3,08 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області, право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну (частку) пай серії РН №033611 від 26.10.2000 року є [PERSON]. [PERSON] отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН №034276 від 02.12.2004 року на право на земельну частку (пай) площею 2,31 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області. Однак після [PERSON], залишилось неоформленим право на 1/4 частину права на земельну частку (пай) площею 3,08 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області, право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну (частку) пай серії РН №033611 від 26.10.2000 року, оскільки спадкоємцем згідно ст. 535 ЦК УРСР був брат позивача - [PERSON], який в передбачений законом шестимісячний строк подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, проте в подальшому будь-яких дій з приводу її оформлення не вчиняв і помер 04.04.2011 року, відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-АМ №199088 від 07.04.2011 року. Після смерті [PERSON] спадщину ніхто не приймав, ні його дружина [PERSON], яка померла 27.07.2013 року, ні його дочка [PERSON], яка крім цього, написала заяву про те, що не заперечує проти визнання за позивачем права на 1/4 частину земельної частки (паю). Однак, незважаючи на те, що відповідно до матеріалів спадкової справи до майна померлої 17.12.2003 року [PERSON], спадщину за заповітом прийняла її дочка [PERSON] та отримала 30.11.2004 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частки спадкового майна, а спадкоємець [PERSON] помер так і не отримавши свідоцтва про право на спадщину, державним нотаріусом Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON] позивачу видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.03.2015 року №107/02-31. Юридично оформити прийняття спадкового майна позивач [PERSON] позбавлена можливості, однак позивач фактично вступила у володіння та управління спадковим майном, тому змушена звернутися до суду з відповідною позовною заявою. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась 17.12.2003 року в день смерті спадкодавця [PERSON]. В цей час діяв ЦК УРСР (1963 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 ЦК УРСР , а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом розділу VІІ ЦК УРСР (1963 р.), прийняття спадщини це акт, який поширюється на всі обєкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР (1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР (1963 р.) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 551 ЦК УРСР (1963 р.) якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 ЦК УРСР), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 ЦК УРСР строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Outcome: approved