Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

в позові вказано, що 03 квітня 2017 року, [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 40 000 грн., в якості авансу за виготовлення дерев`яних виробів, що підтверджується розпискою позивача від 03 квітня 2017 року. На момент оплати вказаного авансу між позивачем та відповідачем не було досягнуто остаточної згоди ні щодо предмету робіт, ні щодо конкретного результату робіт, їхньої вартості та способів визначення вартості. Остаточний предмет робіт (вид, обсяг), результат та вартість сторони повинні були погодити після оплати авансу, однак після сплати авансу сторони так і не дійшли згоди щодо істотних умов співпраці. Не було вчинено жодних дій щодо передачі-приймання будь-яких виконаних робіт та їх результату в рахунок оплаченого позивачу авансу, які могли б свідчити про досягнення між сторонами згоди щодо предмету та вартості робіт. З моменту оплати авансу і по час подачі позову, між сторонами не було укладено жодного правочину на виконання робіт з виготовлення дерев`яних виробів, відповідачем на користь позивача не виконувались будь-які роботи з виготовлення дерев`яних чи будь-яких інших виробів. 19 листопада 2018 року, [PERSON] на поштову адресу [PERSON] було направлено претензію (вимогу) про повернення безпідставно отриманих грошових коштів в семиденний термін з моменту отримання даної вимоги. Претензія (вимога) про повернення безпідставно отриманих грошових коштів від 19.11.2018 року, була отримана Відповідачем особисто 28 листопада 2018 року, що власне підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту ДП «Укрпошта». Станом на даний час, незважаючи на отриману вимогу відповідачем так і не було здійснено повернення суми безпідставно отриманих коштів відповідно до розписки. Зазначив, що оскільки, між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору підряду, тому грошові кошти, сплачені на користь відповідача вважаються набутими без достатніх правових підстав. Просив стягнути з відповідача в її користь суму безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 40 000 грн. та 522,74 грн. суму трьох відсотків річних за користування коштами, що разом становить 40 522,74 гривень. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, надав згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач повідомлений судом про відкриття провадження, про порядок і умови реалізації сторонами їх процесуальних прав і обов`язків. Відповідач не подав суду відзиву на позов чи його заперечення. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Оскільки відповідача повідомлено про судовий розгляд у спосіб, що визначений законом, тому правові наслідки за його відсутність в судовому засіданні процесуальним законом повністю покладено на відповідача. Відповідно до п. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України постановлено здійснити заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено наступні обставини. 03/04/2017 [PERSON] складено розписку, за змістом якої підтверджено отримання грошових коштів від [PERSON] аванс в сумі 40000 гривень за виготовлення дерев`яних виробів. 19/11/2018 позивачем направлено на адресу відповідача претензію про повернення грошових коштів, яку отримано відповідачем 28/11/2018. Відповідно до ч.1,2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Відповідно до правової позиції викладеної з в Постанові Верховного Суду у справі №904/349/19 від 13/02/2020 саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Оскільки законом не встановлена особлива форма договору підряду, а сторонами вчинені фактичні дії, які свідчать про укладення договору підряду, тому сторонами було досягнута згода стосовно усіх істотних умов договору, зокрема, визначені предмет і ціна робіт, розпочато виконання договору переданням авансу. Відповідно до частини 4 ст. 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті, і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї частини тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. На виконання умов договору про виготовлення дерев`яних виробів позивач здійснив попередню оплату в розмірі 40000 гривень. Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору. Відповідно до вимог статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина 2 статті 651 Цивільного кодексу України). Отже, відповідно до частини 2 статті 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона є авансом. Однак, з припиненням дії договору підряду така грошова сума втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави. Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відтак, зазначена норма застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав; або коли така підстава згодом відпала. Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення частини 4 статті 849 ЦК України в сукупності з приписами статті 1212 ЦК України. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі № 910/21154/17. Аналогічних правових висновків щодо застосування положень частини 4 статті 849 ЦК України та можливість стягнення з відповідача на користь позивача коштів внесеної передоплати після припинення дії договору підряду дійшов Верховний Суд у Постановах від 10.05.2018 у справі №916/1591/17, від 11.11.2018 у справі №910/13332/17 та від 14.06.2018 у справі №912/2709/17. Отже, враховуючи те, що позивач відмовився від виконання договору підряду, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 40000 грн., які отримані ним від позивача в якості авансового платежу, є обгрунтованою належними правовими підставами та підлягає задоволенню. Згідно ч.1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми відповідачем не надано суду. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В ч.1 ст.60 ЦПК України вказано, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій. Таким чином вимогу про стягнення 3% річних в розмірі 522,74 гривні обгрунтовано належними правовими підставами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги позивача задоволено повністю, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 гривень. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved