Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

В грудні 2019 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позовній заяві позивачка вказала, що є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . У даному будинку зареєстрований також відповідач [PERSON] , який фактично з 2009 року там не проживає, житлом не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує. У зв`язку з цим у позивачки виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. Тому [PERSON] просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилися, представник позивача подала суду заяву про слухання справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити з вищенаведених мотивів, у випадку визнання позову відповідачем вирішити питання про повернення 50 відсотків сплаченого судового збору. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява, з якої вбачається, що позовні вимоги він визнає, просить справу розглядати без його участі. Суд, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21 червня 2002 року, Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21 березня 2008 року. В будинку позивачки значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , який фактично там не проживає і будинком не користується з 2009 року. Актом про встановлення факту непроживання від 19 листопада 2019 року встановлено, що [PERSON] по місцю реєстрації не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує, проживає в Канаді понад 10 років. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що [PERSON] без поважних причин не користується житлом понад один рік. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність повернення [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 768,40 гривень згідно квитанції АТ КБ "Приватбанк" № 0.0.1537784908.1 від 28.11.2019 року, що становить 384 гривні 20 копійок.

Outcome: approved