Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] та [PERSON] у його власних інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає,що йому на праві приватної особистої власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 03.01.1996 року. У даний час, разом із ним в квартирі зареєстровано місце постійного проживання його колишньої дружини та сина з онуком та які із вересня 2017 року в квартирі не проживають, їх речі відсутні, не приймають участі в утриманні житла, оплаті вартості комунальних послуг та проведенні ремонту. Фактичне місце проживання їх йому невідоме, в добровільному порядку зніматися з реєстрації не бажають. Пояснив, що квартира однокімнатна, він тяжко хворіє, потребує постійного догляду та лікування. Родинні відносини з колишньою дружиною та сином не підтримує. Після розлучення у 2016 році, дружина залишила помешкання, син сторін разом із своєю сім"єю також з вересня 2017 року залишив помешкання, припинив з ним спілкування. Після перенесеного інсульту має потребу в сторонній допомозі та ліках, має намір розпорядитись належною йому на праві особистої власності квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Однак, наявність факту реєстрації відповідачів та онука, які не проживають у квартирі, перешкоджає йому. Особистих речей відповідачів та онука у квартирі немає, останні жодним чином не піклуються про утримання житлового приміщення З вказаних вище підстав позивач просить суд задовольнити позов та визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 24.10.2018 року по справі відкрито спрощене провадження. Позивач [PERSON] та його захисник [PERSON] в позов підтримують. Просять позов задовольнити в повному обсязі з мотивів та підстав у ньому наведених. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проти позову заперечує в частині визнання її сина та онука такими, що втратили право користування житлом. Зазначає, що у зв»язку з неможливістю спільного проживання, самостійно, з власної ініціативи залишила спірне житло. Помешкання для власного проживання винаймає. Відповідач [PERSON] , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що проти позову заперечує. Зазначає, що разом зі свою сім»єю проживає у помешканні батьків дружини. У подальшому відмовився відповідати а запитання суду. Відзив до суду відповідачами не подано. Представник третьої особи - відділу ведення реєстру територіальної громади Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради у судове засідання не з'явився. Представник третьої особи - виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, як органу опіки та піклуванн, направили клопотання про розгляд справи без участі представника. Заперечення третіми особами суду не надано. Суд, вислухавши пояснення учасників розгляду, показання свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне: Позивачу [PERSON] на праві особистої власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 03.01.1996 року. Згідно довідки від 28.08.2018 року, виданої ТОВ «Житлорембудсервіс» встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] (власник) та [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Факт не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] та малолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується актом про не проживання останніх з вересня 2017 року по теперішній час, складеного ТОВ «Житлорембудсервіс» 12.06.2018 року. У судовому засіданні допитані свідки: -[PERSON] пояснив суду, що [PERSON], колишня дружина [PERSON], син сторін [PERSON] та онук [PERSON] не проживають у квартирі його дядька з вересня 2017 року. Зазначає, що дядько переніс інсульт його колишня дружина та син зі своєю сім»єю виїхали зі однокімнатної квартири, [PERSON] потребує постійної сторонньої допомоги, догляду та ліків. Натомість син віддав йому ключі, з батьком не спілкується, відмовши батьку надавати допомогу. Житлом відповідачі не користуються, речі відсутні, витрат на утримання житла не несуть. -[PERSON] підтвердила факт не проживання відповідачів з вересня 2017 року та залишення помешкання відповідачами добровільно. - [PERSON] приймала участь у складанні акта про не проживання відповідачів, підтвердила щодо не проживання останніх з вересня 2017 року, відсутність речей у помешканні тощо. Внаслідок реєстрації місця проживання членів сім»ї позивача - [PERSON], [PERSON] та малолітнього [PERSON] порушені права позивача, як власника вищезазначеної квартири. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до частини 1 статті 386 власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиненню нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому, згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а відповідно ч. 2 ст.405 цього Кодексу член сім»ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд, аналізуючи отримані докази та вказані норми законодавчих актів, приходить до висновку, що відповідачі - члени сім»ї позивача [PERSON] - [PERSON], та [PERSON] та малолітній [PERSON] добровільно виїхали до інших помешкань, втратили право користування житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних причин. При цьому, суд враховує, що відповідачі, продовжуючи бути зареєстрованими у житловому приміщенні, фактично чинять перешкоди власнику цього приміщення, оскільки нарахування вартості житлово-комунальних послуг здійснюється з урахуванням кількості зареєстрованих осіб. У відповідності до вимог ст.. 76,81 ЦПК України відповідачі, розпородялись своїми процесуальними правами, які їм були роз"яснені, диспозитивно, зокрема кожен окремо, не надали суду, що їх процесуальним обов»язком доказів щодо наявності поважних причин не проживання, обмеженні у доступу до житла, перешкоджанні позивачем у користуванні їм житлом тощо. Відповідач [PERSON], діючи у власних інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], враховуючи неможливість спільного проживання з позивачем у однокімнатній квартирі з власною сім»єю, за відсутності санітарно- побутових умов, неприязних відносин, що склалися з батьком, передав ключі родичам та не заперечував у судовому засіданні щодо не проживання у спірному приміщенні більше ніж рік. Відповідач [PERSON] після розірвання у 2016 шлюбу з [PERSON] залишила спіьне помешкання. Нею у березні 2017 року ініційовано спір щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири в порядку поділу майна подружжя. Рішенням Автозаводського районного суду м Кременчука від 18.04.2018 року, яке набрало законної сили у задоволенні позову відмовлено. Крім іншого, підтверджено право особистої власності позивача щодо спірного помешкання. Згідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі : судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу згідно ст. 141 ЦПК України

Outcome: approved