Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначає, що 29 вересня 2009 року з відповідачем уклала шлюб. Від шлюбних відносин мають доньку - [PERSON], [INFO], яка перебуває на її повному утриманні. На протязі останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, оскільки на протязі останніх 4-х років вони спільно не проживають, спільного господарства не ведуть. Сторони мають діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім'ю. Відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, що призводило до постійних сварок. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у позивача та у спільної дитини, він не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім'ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач мені не надає. Позивачка у судовому засіданні відсутня від неї надійшла заява відповідно до якої вона просить суд розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвище "[PERSON]". Відповідач у судовому засіданні відсутній. До суду надав заяву відповідно до якої просить суд розглянути справу без його участі, проти позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29.09.2009 року, який зареєстрований виконкомом Петрівської сільської ради Щорського району Чернігівської області, актовий запис № 2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від подружнього життя сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яка перебуває на утриманні позивача, що підтверджується довідкою Сновської міської ради від 27.09.2017 року №734. Спільне життя у сторін не склалося, оскільки сторони мають діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім'ю. Відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, що призводило до постійних сварок. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у позивача та у спільної дитини, він не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім'ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. За таких обставин, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя, а тому шлюб необхідно розірвати. Відповідно до статті 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Частинами 1 та 2 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. На час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дитини не досягнуто, а отже аліменти підлягають стягненню в судовому порядку. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З наведеного вбачається, що розмір аліментів визначених судом не може бути менший ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд при визначенні розміру аліментів враховує стан здоров'я і матеріальне становище дитини та сторін, обставини даної справи і вважає за необхідне позовні вимоги в даній частині задовольнити у повному обсязі, стягнувши з відповідача аліменти в розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця на утримання доньки [PERSON], [INFO], починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. У зв'язку із задоволенням позовних вимог з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп., та на користь позивача витрати понесені при зверненні до суду, судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved