Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

До суду з названим позовом звернулася [PERSON] з посиланням на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . 26 січня 2016 року вона дозволила зареєструватися відповідачу, проте в будинок остання не вселялася, а працювала і проживала в інших населених пунктах. Будь-яких речей особистого вжитку, що належать відповідачу, в будинку немає, вона не несе витрати на утримання жилого приміщення, не сплачує комунальні послуги. Жодних зобов`язальних відносин між нею та відповідачем не існує, проте знятися з реєстрації місця проживання та зареєструватися за фактичним місцем проживання відповідач відмовляється. Просить визнати відповідача такою, що втратила право користування вищевказаним житловим будинком. В судове засідання позивач не прибула, про розгляд справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі (а.с. 27). Відповідач в судове засідання не прибула, про час і місце судового засідання відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлена належним чином (а.с. 24, 46). Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивач з 15 травня 2007 року є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копіями договору дарування житлового будинку (а.с. 12) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ від 9 липня 2007 року (а.с. 13). В даному будинку з 26 січня 2016 року зареєстрована відповідач, яка в ньому не проживала, а винаймала житло в інших населених пунктах, що підтверджується актом (а.с. 14) та довідкою виконкому Ставищенської селищної ради від 12 березня 2020 року (а.с. 15). Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 7 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що відповідач з січня 2016 року в даному будинку не проживає, - суд приходить до висновку, що її слід визнати такою, що втратила право користування вказаним будинком. Оскільки позивач в позовній заяві вказала, що понесені судові витрати бере на себе (а.с. 2-4), відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України суд не вирішує питання про стягнення або розподіл судових витрат.

Outcome: approved