Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

В грудні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 10 серпня 2004 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб в смт. Заводське Чортківського району Тернопільської області, актовий запис № 9. Від подружнього життя в них є двоє малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Протягом п'яти останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи постійно виникають сварки, свідками яких стають діти, що негативно впливає на їх психічний стан. Крім того, він проживає з іншою жінкою. Тому [PERSON] не бажає в подальшому підтримувати сімейні відносини з відповідачем, дітей просить залишити проживати з нею. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що з 10 серпня 2004 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого в них народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Останні роки між сторонами постійно виникали сварки, які привели до припинення між ними шлюбних відносин. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки та малолітніх дітей, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Малолітніх дітей сторін після розірвання шлюбу суд залишає проживати з матір'ю. Відповідно до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача в користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 487 гривень 20 копійок.

Outcome: approved