Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

В лютому 2014 року до Рівненського міського суду надійшов на розгляд позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору дарування нерухомого майна від 22.04.2005 року серії ВСВ № 178407 позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], в якій по сьогоднішній день проживає та зареєстрована. У вищевказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON]. Понад півтора року відповідача знаходиться за межами України, та не збирається повертатись в Україну, для того щоб проживати за вищевказаною адресою. За якою адресою відповідач проживає зараз позивачу не відомо, оскільки вони між собою не спілкуються. Будь - яких витрат щодо утримання квартири та сплати комунальних платежів, які нараховуються згідно кількості зареєстрованих осіб, відповідач не несе, квартирою не користується. З огляду на вищевикладене позивач просить визнати [PERSON], [INFO], уродженця міста Рівне, таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Заперечення відповідача на позовну заяву не надано. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі в межах доводів позовної заяви. Пояснив, що у зв'язку із реєстрацією [PERSON] в квартирі позивач змушена тривалий час нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, що змусило позивача звернутись до суду. Вказала, що відповідач самостійно, добровільно, вибув на інше постійне місце проживання, будь - яких перешкод в користуванні вказаним житлом ніхто йому не чинив. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] був повідомлений про час і місце судового розгляду справи у встановленому порядку судовою повісткою, за адресою його місця реєстрації, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та шляхом поміщення оголошення в друкованому ЗМІ, відповідно до ст. 74 ЦПК України, що підтверджено доказами, наявними у справі, а тому суд вважає, що сторона належним чином повідомлена про день судового засідання. В судове засідання відповідач не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Заперечень до позову не надавав. Суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у відсутність відповідача, який вважається належно повідомленим, згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України за згодою позивача, з винесенням заочного рішення в порядку ст. 224 - 228 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши в сукупності встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, доведені, підлягають до задоволення. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування нерухомого майна від 22.04.2005 року серії ВСВ № 178407 позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], житловою площею 45,7 кв.м. Згідно будинкової книжки на квартиру [ADDRESS] вбачається, що відповідач [PERSON], рідний брат позивача, зареєстрований у вищевказаній квартирі з 19 травня 2006 року. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом. З дослідженого в судовому засіданні акту від 30.01.2014 року, складених та підписаних членами комісії вбачається, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 01 січня 2012 року. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є матір'ю позивача, підтвердила, що із 17 років з 1996 року її син від першого шлюбу [PERSON] проживає в м. Прага. Йому потрібна була прописка щоб виготовити паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Його зареєструвала позивач [PERSON], її дочка, в квартирі [ADDRESS]. Після одержання паспорта від відразу поїхав і до цього часу його не було, в нього закордоном своя сім'я, повертатись в Україну відповідач наміру не має, реєстрація в Україні йому не потрібна, дійсної адреси місця його проживання вони не мають. Договір найму чи будь яку іншу угоду на предмет користування житлом сторони не укладали, відповідної домовленості не мали. Згідно ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що відповідач [PERSON], член сім»ї власника, добровільно вибув на постійне місце проживання за кордон, а факт його відсутності понад один рік в приміщенні квартири, яка є власністю позивача, за відсутності будь-яких угод чи домовленості знайшов своє підтвердження, суд прийшов до висновку, що слід визнати його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], житловою площею 45,7 кв.м., належній на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 22.04.2005 року, посвідченого Першою рівненською державною нотаріальною конторою за р.№3-330, зареєстрованим у встановленому порядку. Питання про стягнення з відповідача судових витрат по оплату судового збору позивачем не ставилось. На підставі викладеного. ст.405 ЦК України, ст. 72 ЖК України, Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382-ІУ від 11.12.2003 року,

Outcome: approved