Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

В серпні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом і просив стягнути з відповідачів 3 972 220, 64гр. заборгованості за Кредитним договором. Посилається в позові на те, що 07.05.2008 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір №37.3/АА-00032.08.2, за умовами якого відповідачу була відкрита не відновлювальна кредитна лінія на загальну суму 25569, 11 дол. США строком до 07.05.2015 року під 12,5 % річних. Кредитні кошти були надані на придбання автомобіля. 15.10.2008 року з відповідачем була укладена Додаткова угода до Кредитного договору, згідно з якою п.1.5 був викладений у наступній редакції:»Процентна ставка за кредитами за цим Договором встановлюється в розмірі 16% річних». З метою забезпечення виконання зобов»язань за Кредитним договором відповідач передав банку в заставу автомобіль марки Hyundai, модель Tucson, рік випуску 2008, р.н. [NUMBER] згідно з Договором застави транспортного засобу № 37.1/АА-00032.08.2-3, посвідченого 07.05.2008 року приватним нотаріусом Київського мівського нотаріального округу. Крім того, 07.05.2008 року в забезпечення виконання зобов»язань позичальника за кредитним договором між банком та відповідачкою [PERSON] був укладений Договір поруки, згідно з п.1.1 якого вона зобов»язалася солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальникоми своїх зобов»язань за Кредитним договором. Згідно з п.п.3.1.1, 3.1.2 Кредитного договору відповідач [PERSON] зобов»язався щомісячно до 10 числа кожного календарного місяця частково погашати заборгованість по кредиту в сумі 304, 39 дол. США та нарахованими процентами за користування кредитом, а також повернути одержані кошти не пізніше 07.05.2015 року. Відповідно до п.3.6 Кредитного договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів стягується пеня в розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. В порушення умов договору відповідач кредит та відсотки за ним не погашає з листопада 2008 року, в зв»язку з чим станом на 19.06.2013 року утворилася заборгованість у розмірі 41343, 55 дол. США та 3 641 761, 46 гр. , з яких: · 7004, 05 дол. США поточної заборгованості по кредиту; · 16739, 64 дол. США простроченої заборгованості по кредиту; · 197, 75 дол. США заборгованості про процентах; · 17402, 11 дол. США простроченої заборгованості по процентах; · 3 623 166, 93 гр. пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості; · 18594, 53 гр. річних від простроченої суми кредитної заборгованості. В грудні 2014 року позивач збільшив розмір позовних вимог і просить стягнути з відповідачів 46901, 49 дол. США заборгвоаності, що в гривневому еквіваленті становить 12 152 292, 62 гр. , і складаються з: · 1826, 69 дол. США поточної заборгованості по кредиту; · 21 917, 00 дол. США простроченої заборгованості по кредиту; · 364, 28 дол. США заборгованості про процентах; · 22 793, 52 дол. США простроченої заборгованості по процентах; · 12 090 219, 07 гр. пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості; · 62 073, 55 гр. річних від простроченої суми кредитної заборгованості. Виходячи з того, що добровільно погасити заборгованість по кредиту відповідачі відмовляються, просить задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував заборгованості за умовами Кредитного договору. Посилався на те, що кредит йому був фактично виданий у гривнях і грошові кошти були перераховані банком торгуючій організації, в якій він придбав автомобіль. Не дивлячись на це, в Кредитному договорі було зазначено про видачу йому кредиту в доларах США, його обов»язок продати валюту кредитування через касу банку і погашати заборгованість він також мав у доларах США. У зв»язку з кризою він втратив роботу і можливість погашати кредит і саме в зв»язку з цим з листопада 2008 року він кредит та відсотки не погашає. Вважає, що позивач пропустив строк для звернення до суду з даними вимогами, подав до суду заяву, якою просить застосувати до вимог позивача строки позовної давності і відмовити в позові. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позову також заперечувала. Посилається на те, що рішенням Подільського районного суду м.Києва її порука за умовами даного Кредитного договору визнана припиненою, а тому позивач втратив право вимоги до неї. Виходячи з цього, просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов"язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що 07.05.2008 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір №37.3/АА-00032.08.2, за умовами якого відповідачу була відкрита не відновлювальна кредитна лінія на загальну суму 25569, 11 дол. США строком до 07.05.2015 року під 12,5 % річних. Відповідно до п.1.2 Кредитного договору кошти були надані відповідачу на придбання автомобіля. 15.10.2008 року з відповідачем була укладена Додаткова угода до Кредитного договору, якою сторони погодили процентну ставку за умовами Кредитного договору в розмірі 16% річних. З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором відповідач передав банку в заставу автомобіль марки Hyundai, модель Tucson, рік випуску 2008, р.н. [NUMBER] згідно з Договором застави транспортного засобу № 37.1/АА-00032.08.2-3. Крім того, 07.05.2008 року в забезпечення виконання зобов»язань позичальника за кредитним договором між банком та відповідачкою [PERSON] був укладений Договір поруки, згідно з п.1.1 якого вона зобов»язалася солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальникоми своїх зобов»язань за Кредитним договором. Згідно з п.п.3.1.1. 3.1.2 Кредитного договору відповідач [PERSON] зобов»язався щомісячно до 10 числа кожного календарного місяця частково погашати заборгованість по кредиту в сумі 304, 39 дол. США та нарахованими процентами за користування кредитом, а також повернути одержані кошти не пізніше 07.05.2015 року. Відповідно до п.3.6 Кредитного договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів стягується пеня в розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. В порушення умов договору відповідач кредит та відсотки за ним не погашає з листопада 2008 року, в зв»язку з чим станом на 05.12.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 46901, 49 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 12 152 292, 62 гр. і складається з: · 1826, 69 дол. США поточної заборгованості по кредиту; · 21 917, 00 дол. США простроченої заборгованості по кредиту; · 364, 28 дол. США заборгованості про процентах; · 22 793, 52 дол. США простроченої заборгованості по процентах; · 12 090 219, 07 гр. пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості; · 62 073, 55 гр. 3% річних від простроченої суми кредитної заборгованості. / а.с. 10 - 26; 138 - 201; 240 - 243 / Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як встановлено вище, відповідач за умовами п.п.3.1.1 та 3.1.2 Кредитного договору зобов»язаний був погашати кредит та відсотки за користування грошовими коштами щомісячно до 10-го числа в сумі 304, 39 дол. США. Таким чином,невнесення чергового платежу за умовами договору є порушенням відповідачем визначених договором зобов»язань. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов»язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акта планування, договору, а при відсутності таких вказівок- відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що відповідач неналежним чином виконував умови укладеного з позивачем договору та допустив заборгованість по ньому. В той же час, суд вважає обґрунтованими твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст.256 та 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 11 постанови №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України роз»яснив, що суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Заперечуючи проти тверджень відповідача, представник позивача посилався на те, що банк не пропустив строк звернення до суду, т.я. термін дії договору не закінчився, а тому несплачені поточні платежі відповідачем накопичуввалися в наступні періоди і від їх погашення відповідач не звільняється за умовами договору. Суд не зважає на твердження представника позивача з цього приводу, виходячи з наступного. Так, умовами договору стопони погодили погашення відповідачем кредиту шляхом внесення щомісячних платежів у визначеній сумі з кінцевим термітом погашення заборгованості за кредитом до 07.05.2015 року. Судом встановлено і не заперечував представник позивача, останній платіж за договором у погашення кредиту відповідач вніс в листопаді 2008 року. До суду з позовом позивач звернувся в травні 2013 року, тобто з пропуском встановленого законом строку. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання). За правилами ч.2 ст.1050 ЦКУ України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Так, при укладенні договору сторони обумовили строк його дії та встановили порядок та строки виконання окремих зобов»язань (внесення щомісячних платежів ), що входять до змісту зобов»язання, яке виникло на основі договору. Представник позивача в судовому засіданні не заперечував, що відповідача перестав виконувати умови укладеного договору в листопаді 2008 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з того, що умовами договору сторони погодили внесення відповідачем щомісячних платежів, початок позовної давності для стягнення цих платежів має обчислюватися з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов»язань. Це відповідає правовим позиціям Верховного Суду України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які, відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК, є обов»язковими для всіх судів України, і викладені в постанові від 06.11.2013 року № 6-116 цс13 та від 17.09.2014 року № 6-95цс14 та ін. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк для звернення до суду, а тому суд приходить до висновку про відмову в позові з цих підстав. При цьому суд не приймає до уваги твердження представника позивача щодо того, що за умовами договору він діє до повного виконання , виходячи з наступного. Порядок визначення та обчислення строків врегульовано гл.18 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.251 та ст.252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Виходячи з цього та враховуючи умови укладеного між сторонами договору суд вважає твердження представника позивача в судовому засіданні з цього приводу такими, що суперечать закону. Суд також не знаходить підстав для стягнення заборгованої суми і з відповідачки [PERSON], як поручителя, виходячи з наступного. Ст.553,554 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. У разі порушення боржником зобов»язання,забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову/субсидіарну / відповідальність поручителя. Так, рішенням Подільського районного уду м.Києва від 12.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 15.05.2014 року порука відповідачки [PERSON] за Крединим договором, укладеним між банком та відповідачем [PERSON], визнана припиненою. / а.с. 206 - 211 / За таких обставин підстави для задоволення вимог позивача щодо відповідачки [PERSON], як поручителя, відсутні. Відповідно до ч.1, 4 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, при зверненні до суду позивачем була сплачена максимальна сума судового збору, визначена п.п.1.п.2 ст.4 Закону України « Про судовий збір» на момент звернення,а саме 3441,00 гр. В грудні 2014 року позивач, звернувшись до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, доплату судового збору за ставками, що діяли на момент подачі заяви, не провів і ухвалу суду про усунення недоліків у цій частині не виконав. Відповідно до ч.3 ст.2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. В п.10 постанови Поленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних спарв № 10 від 17.10.2015 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. За подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, недоплачена сума судового збору також підлягає сплаті. Розміри ставок судового збору визначаються з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, а не на день подання первісного процесуального документа (наприклад, позовної заяви, заяви про видачу судового наказу, заяви в порядку окремого провадження), що відповідає вимогам частини третьої статті 2 ЦПК. Виходячи з цього, в зв»язку з відмовою в задоволенні позовних имог, суд приходить до висновку про стягнення з позивача 213,00 гр. судового збору на корсить держави. / 3654,00 - 3441,00 = 213,00 /.

Outcome: approved