Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивувала тим, що 18.10.2005 р. було зареєстровано шлюб із відповідачем, який був зареєстрований відділом ЗАГС адміністрації Бабаюртовського району Республіки Дагестан, про що зроблено запис за № 57. Від спільного проживання у шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. Причиною розлучення послужило те, що відповідач часто влаштовує скандали та сварки, наносить їй побої, врезультаті чого вони втратили повагу один до одного. Таке ставлення відповідача негативно впливає на виховання їхнього сина. Вважає, що шлюб носить формальний характер. Просить шлюб розірвати. Позивачка в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву в якій просить справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити, згідна на заочний розгляд справи. Відповідач повторно в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, а тому справу слід розглянути заочно у відсутності відповідача. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України \~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі\~доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про міжнародне приватне право", якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору. Судом встановлено, що і позивачка [PERSON] і відповідач [PERSON] є громадянами [PERSON] Федерації, що підтверджується паспортом громадянина [PERSON] Федерації [PERSON] та свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-БД № 595349 від 18.10.2005р. Згідно ч.6 ст. 8 ЦПК України, норми права інших держав суд застосовує у разі, коли це встановлено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Із частини 1 ст. 28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року за № 240/94-ВР, вбачається, що по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Сімейного Кодексу Російської Федерації, розірвання шлюбу здійснюється в судовому порядку також у випадках, якщо один із подружжя, незважаючи на відсутність у нього заперечень, ухиляється від розірвання шлюбу в органі ЗАГСу, в тому числі відмовляється подати заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Сімейного Кодексу Російської Федерації, при наявності взаємної згоди на розірвання шлюбу подружжя, які мають спільних неповнолітніх дітей, а також подружжя, вказаних у пункті 2 статті 21 цього Кодексу, суд розриває шлюб без зясування мотивів розлучення. Подружжя має право подати на розгляд суду угоду щодо дітей, передбачену пунктом 1 статті 24 цього Кодексу. При відсутності такої згоди або у випадку, якщо угода порушує інтереси дітей, суд вживає заходів щодо захисту їх інтересів у порядку, передбаченому пунктом 2 статті 24 цього Кодексу. Суд, аналізуючи обставини встановлені під час судового розгляду та дослідивши зібрані докази, вважає, що оскільки сторони після укладення шлюбу міцної сімї не створили, протиріччя між ними набули стійкого характеру, мирової угоди не уклали, перебування у шлюбі суперечить інтересам позивачки, то шлюб існує формально, а тому позов підставний і підлягає до задоволення. На підставі викладеного та ст. ст. 21, 23 СК Російської Федерації, ст. 28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах,

Outcome: approved