Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що 1 квітня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала грошові кошти в сумі 50\~000 грн. на строк до 01 червня 2016 року. Підтвердженням даному факту є розписка [PERSON] від 01.04.2016 року. В обумовлений сторонами строк, відповідач грошові кошти за договором позики не повернула, тому в неї виникла заборгованість за договором позики в розмірі 50\~000 грн., за процентами в розмірі 4800,68 грн., три процента річних від простроченої суми в розмірі 632,88 грн. та індекс інфляції за весь час прострочення 3200 грн. Позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з вимогами про добровільне повернення грошових коштів, однак вони були залишені без виконання. Крім того, [PERSON] зазначає, що ним було сплачено кошти за надання правової допомоги в розмірі 3\~000 грн. Враховуючи вищевказане, [PERSON] змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та просить стягнути з [PERSON] на його користь 50\~000,00 грн. заборгованість за договором позики, 4800,68 грн. процентів винагороди за користування позикою, 632,88 грн. трьох відсотків за прострочення виконання грошового зобовязання, 3200,00 грн. інфляційні за весь час прострочення, 3000 грн. судових витрат за надання правової допомоги та 586,34 грн. судового збору. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позов у повному обсязі. Також не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявилася з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення у її відсутність на підставі наявних в справі доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого порядку вирішення спору. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право або відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З наявної в матеріалах справи розписки [PERSON] від 01.04.2016 року судом встановлено, що вона отримала грошові кошти в сумі 50 000,00 грн. на власні потреби від [PERSON] та зобов'язалася повернути їх до 01.06.2016 року (а.с. 8). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина 1 статті 1049 ЦК України визначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмету предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договору позики між сторонами та передачу суми позики у розмірі 50\~000,00 грн. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обгрунтовані та підлягають задоволенню як доведені, оскільки ним на підтвердження договору позики надано розписку від 01.04.2016 року. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Відповідно до ст. 610 ЦК Ураїни порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Ст. 611 ЦК Ураїни, визначає, що у разі порушення зобов'язанння настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч.1 ст. 625 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З огляду на умови договору та розрухінків, виконаних позивачем, суд вбачає, що сума процентів за користування позикою від 01.04.2016 року становить 4800,68 грн. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, зокрема, суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд звертає увагу, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і три проценти річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та нараховуються незалежно від вини боржника й незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання в силу прямої дії ч.2 ст.625 ЦК України. А тому, враховуючи, що станом на 01.06.2016 року відповідач не повернула позивачу суму боргу 50\~000,00 грн. за договором позики від 01.04.2016 року, можна стверджувати, що з 02.06.2016 року по 01.11.2016 року боржник продовжує користуватись належними позивачу грошовими коштами, а відтак має сплати відповідні відсотки за користування останніми відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України. З огляду на вищевикладене, суд погоджується з методикою розрахунку 3% річних за договорами позик, та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики: - 50\~000,00 грн. заборгованості за договором позики від 01.04.2016 року, 4800,68 грн. процентів за користування позикою, 632,88 грн. 3% за прострочення виконання грошового зобов'язання та 3200,00 грн. інфляції за весь час прострочення. Відповідно до розяснень, викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 586,34 грн. витрат на оплату судового збору, що документально підтвердженні (а.с.1) та 3\~000, 00грн. витрат на надання правової допомоги, підтвердженням чого є: рахунок фактура від 01.11.2016 року (а.с. 11), копія квитанції від 14.11.2016 року, довіреність (а.с. 7), розрахунок розміру винагороди за надання правової допомоги, акт виконаних робіт № 1. На підставі викладеного,

Outcome: approved