Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами в [ADDRESS] , який належав померлій [INFO] [PERSON] . В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що [INFO] померла [PERSON] , яка до смерті постійно проживала в с. Верхівка Тростянецького району Вінницької області. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається з житлового будинку з господарськими спорудами в [ADDRESS] . Станом на 15.04.1991 даний житловий будинок належав колгоспному двору, головою якого була [PERSON] . Спадкоємцем до її майна по заповіту є позивач, інших спадкоємців немає. В зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок оформити свої спадкові права через нотаріальну контору позивач немає можливості. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась та 25.11.2020 подала на адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити за її відсутності, позов підтримує та просить задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився та 10.11.2020 на адресу суду надійшла заява за підписом сільського голови, в якій просять розгляд справи проводити за їх відсутності, заперечень проти визнання права власності не мають. З врахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд за правилом ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 27.03.2014 Верхівською сільською радою Тростянецького району Вінницької області (а.с.7). За життя 06 листопада 2013 року [PERSON] зробила заповітне розпорядження, яким усе своє майно заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчено секретарем Верхівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області Герелицею В.А. 06.11.2013, зареєстрований в реєстрі за №51 (а.с.9). Згідно з довідкою №862 від 08.11.20219, виданою виконавчим комітетом Верхівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області за життя [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] разом з [PERSON] . Спадкоємцем до її майна за заповітом, посвідченим секретарем Верхівської сільської ради 06 листопада 2013 року є [PERSON] , заповіт не змінений та не скасований. До складу спадкового майна входить житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до записів у погосподарських книгах станом на 15.04.1991 будинок відносився до суспільної групи колгоспний двір, головою та єдиним членом була [PERSON] , 1929 року народження, яка померла [INFO] (а.с.8). Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок на [ADDRESS] , виготовленим станом на 12.01.2018, будинок з погосподарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS] , який є спадковим майном, має наступні технічні характеристики: житловий будинок - літера "А", загальна площа 40,0 кв.м, житлова площа 30,9 кв.м, допоміжна площа 9,1 кв.м (а.с.15-21). Згідно з виписки з погосподарської книги №861 від 08.11.2019, станом на 15.04.1991 житловий будинок на [ADDRESS] , особовий рахунок господарства № [NUMBER] відноситься до суспільної групи колгоспний двір; голова двору [PERSON] , 1929 року народження (а.с.23). Відповідно до ст. 120 ЦК України в редакції 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст. 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до п.п.а п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] відповідно до вимог законодавства, яке регулювало правовідносини щодо майна колгоспного двору, була наділена правом власності на майно колгоспного двору, а саме на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований в [ADDRESS] . Оглянувши спадкову справу №287/2014р. до майна померлої [INFO] [PERSON] , встановлено, що дійсно позивач [PERSON] 22.07.2014 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.12). Частину спадкового майна, позивач оформила на себе, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с.13). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій державного нотаріуса Середи Н.М. від 13 жовтня 2020 року за №432/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку з тим, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Згідно з вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року №11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). Згідно з п.3.1. Листа ВССУ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Таким чином, оскільки встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом, а її права на майно оспорюються з підстав відсутності правовстановлюючих документів, позов слід задовольнити та визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Outcome: approved