Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

В липні 2020р. позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача АТ «УкрСиббанк», як безпідставно набуті, кошти в сумі 28 824,31 грн. Позов мотивований тим, що 26.11.2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11257889000, відповідно до якого позивачем отримано кредитні кошти в розмірі 125 000,0 дол.США зі строком користування -до 26.11.2032 року. Рішенням Залізничного районного суду м.Льова від 19.12.2016 р., в зв`язку з наявною простроченою заборгованістю, з позичальника на користь Банку було стягнуто суму в розмірі 1 443 765,59 грн., на підставі якого був виданий виконавчий лист, що виконувався Залізничним відділом ДВС м.Львова в межах відкритого 10.04.2017 р. виконавчого провадження ВП № 53718322. При пред`явлені даного виконавчого листа до виконання Банком було сплачено на рахунок органу ДВС авансовий внесок в сумі 28 875,31 грн. Вказане вище виконавче провадження постановою від 26.06.2018 р. було закінчено на підставі ст.37 ч.1 п.1 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з подачею АТ «УкрСиббанк» заяви про повернення виконавчого документу без виконання з поверненням Банк внесеного авансового платежу. При цьому 15.05.2018 р. позивач за квитанцією № 104 перерахував відповідачу кошти 28 875,31 грн. з призначенням платежу «Авансовий внесок на виконавче провадження». Сплата даного авансового внеску відбулась в процесі перемовин позивача з відповідачем щодо погашення існуючої заборгованості за вищевказаним кредитним договором. 24.06.2020 р. позивач направив відповідачу вимогу про повернення даної сплаченої ним як авансовий внесок суми, але відповідач не повернув кошти. Вважає вказані кошти на підставі ст.1212 ЦК України безпідставно набутим відповідачем майном, а тому просить стягнути їх з відповідача на свою користь. Провадження у справі відкрито ухвалою від 05.08.2020 р. та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представником відповідача поданий відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, зазначаючи про те, що вимоги є безпідставними та такими, що не засновані на законі. Посилається на те, що під час примусового виконання рішення Залізничного районного суду м.Льова від 19.12.2016 р. [PERSON] звернувся до банку з пропозицією мирного врегулювання спору та добровільного погашення заборгованості, в зв`язку з чим 15.05.2018 р. подав заяву на ім`я голови правління банку про погашення витрат банку, які були понесені банком при подачі позову та пред`явленні виконавчого листа до виконання, зокрема відшкодувати і сплачений банком в межах відкритого виконавчого провадження авансовий платіж в розмірі 28 875,31 грн. В цей же день, 15.05.2018 р., позивач перерахував вказану суму та, враховуючи домовленості, 11.06.2018 р. банком було подано заяву до органу ДВС про повернення виконавчого листа. Постановою Залізничним відділу ДВС м.Львова від 26.06.2018 р. виконавчий лист повернутий банку, як стягувачу, без виконання із зазначенням права на його повторне звернення до 26.06.2021 р., а постанови про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій винесені в окреме провадження. Зазначає, що Банк виконав умови договору, надавши кредитні кошти, а [PERSON] допустив порушення умов договору, що призвело до звернення банку з позовом до суду про стягнення заборгованості та подальшим пред`явленням виконавчого листа до примусового виконання, що супроводжувалось витратами для здійснення захисту порушених прав. Вважає, що добровільне погашення позивачем витрат банку, здійснених у зв`язку із порушенням умов договору та для уникнення примусового звернення стягнення на іпотечне майно, є домовленістю сторін щодо мирного врегулювання боргових зобов`язань [PERSON] перед АТ «УКРСИББАНК», а тому положення ст.1212 ЦК України не підлягають застосуванню у відносинах позичальника (боржника) та кредитора (стягувача) у зобов`язанні. Позивач, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, засобами поштового зв`язку через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав свій позов та просив його задовольнити. Представник відповідача до початку судового засідання подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 26 листопада 2007 року між АТ «УКРСИББАНК» (попередня назва - АКІБ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11257889000, відповідно до якого позивач, як позичальник, отримав кредитні кошти. Заочним рішенням Залізничного районного суду м.Льова від 19.12.2016 р. у цивільній справі № 161/6131/16-ц, яким було задоволено позов, стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Укрсиббанк" 55 710,50 дол. США, що в еквіваленті становить 1 403 955, 13 грн. боргу по кредитному договору та процентах, 18 474,02 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 21 336 грн. 44 коп. судового збору, а всього - 1 443 765 /один мільйон чотириста сорок три тисячі сімсот шістдесят п`ять/ грн. 59 коп. На підставі вищевказаного судового рішення Залізничним районним судом м.Льова 14.03.2017 р. було видано виконавчий лист № 161/6131/16-ц, який ПАТ «УкрСиббанк», як стягувачем, було пред`явлено до примусового виконання до Залізничного відділу ДВС м.Львова. Постановою державного виконавця Залізничного відділу ДВС м.Львова від 10.04.2017 р. було відкрито виконавче провадження ВП 5371832 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, який постановою державного виконавця від 26.06.2018 р. був повернутий стягувачу згідно ст.37 ч.1 п.1 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою ПАТ «УкрСиббанк» від 11.06.2018 р. Ухвалою Залізничного районного суду м.Льова від 14.01.2019 р. у справі № 161/6131/16-ц було задоволено заяву про перегляд зазначеного вище заочного рішення від 19.12.2016 р. з призначенням справи до судового розгляду, а ухвалою Залізничного районного суду м.Льова від 08.07.2019 р. позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.11.2007 р., за яким відкривалось провадження у справі № 161/6131/16-ц, був залишений без розгляду на підставі ст.257 ч.1 п.3 ЦПК України в зв`язку з повторною неявкою позивача. Як вбачається з матеріалів справи, під час відкритого виконавчого провадження за квитанцією № 104 від 15.05.2018 р. [PERSON] була перерахована стягувачу АТ «УкрСиббанк» сума в розмірі 28 875,81 грн. з призначенням платежу - авансовий внесок на виконавче провадження, платіжне доручення № 13490155 від 24.08.2017 р., згідно кредитного договору 0000011257889, позичальник [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, після повернення виконавчого документа стягувачу Залізничним ВДВС м.Львова за платіжним дорученням № 719 від 06.08.2018 р. був повернутий сплачений Банком авансовий внесок в розмірі 28 824,31 грн. 26.06.2020 р. [PERSON] звернувся до АТ «УКРСИББАНК» з вимогою про повернення сплаченої ним Банку суми в розмірі 28 824,31 грн., відповідь на яку позивач не отримав. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що дана сума коштів є безпідставно набута відповідачем, а відповідач стверджує, що положення ст.1212 ЦК України не можуть бути застосовані, оскільки сторони перебувають у кредитних правовідносинах. Перевіряючи твердження та заперечення сторін, суд виходить з такого. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ст.1212 ч.1 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. У судовому засіданні достеменно встановлено, що сума в розмірі 28 824,31 грн., який було внесено Банком як стягувачем в якості авансового внеску після відкриття виконавчого провадження, була перерахована Банку і позивачем 15.05.2018 р. (як відшкодування витрат під час відкритого виконавчого провадження), і Залізничним ВДВС м.Львова 06.08.2018 р. (після повернення виконавчого документа). Встановлено, що цільовим призначенням даної суми є авансовий внесок на виконавче провадження, який відповідно до ст.43 ч.3 Закону України «Про виконавче провадження» був повернутий в повному обсязі органом ДВС стягувачу - АТ «УкрСиббанк», яким вносилась дана сума, а тому сплачена Банку безпосередньо [PERSON] дана сума підлягає поверненню, оскільки після 06.08.20218 р. відпала підстава, на якій вони були набуті Банком, а тому вже відсутні правові підстави для її перебування у відповідача. Суд не погоджується із запереченнями відповідача про те, що вимоги ст.1211 ЦК України не застосовуються, оскільки позивач є боржником перед відповідачем за кредитними зобов`язаннями, оскільки дана сума, враховуючи її цільове призначення при сплаті [PERSON] (та заперечення на теперішній час про її зарахування як платіж на погашення кредиту), не може бути використана Банком для зарахування на виконання умов кредитного договору. Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Але до вказаних обставин випадок позивач не підпадає. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки є обгрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 840,0 грн., підтверджений квитанцією № 48 від 29.07.2020 р. На підставі ст.ст.11, 15, 16, 1212 1213 ЦК України,

Outcome: approved