Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулася з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію (зону проведення АТО) та виїзд за кордон неповнолітнього без згоди та супроводу другого з батьків. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 26 листопада 2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у м. Донецьк, актовий запис №656. Рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 26 листопада 2013 року шлюб був розірваний. У шлюбі народився син, [PERSON], 2012 року народження, який проживає разом з позивачкою. Дитина знаходиться на повному її утриманні. З часу вагітності, а далі й народження дитини відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. При розгляді заяви до суду на стягнення аліментів від батьківства відмовлявся. Згідно з висновками експерта батьківство практично доведено (99,99%), що підтверджується рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 3 липня 2013 року. Аліменти за виконавчим листом (та й взагалі) були сплачені тільки в період з лютого 2014 року по квітень 2014 року, тобто 3 місяці, поки відповідач був офіційно працевлаштований, потім батько звільнився за власним бажанням. Таким чином відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків з виховання дитини. Батько дитини відсутній вже 4,5 роки і його фактичне місце проживання невідомо. В зв'язку з цим неможливо отримати нотаріальну згоду батька на в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію (зону проведення АТО) та виїзд дитини за кордон через повне ігнорування батьківських обов'язків. У зв'язку зі складною ситуацією в державі та проведення на території Донецької та Луганської областей антитерористичної операції, позивачка із сином змушена була покинути своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту та тимчасової окупації, збереження свого життя та життя дитини. Позивачка разом із малолітнім сином зареєстровані як особи, переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, у [ADDRESS]. На тимчасово непідконтрольній території у м. Донецьку у позивачки залишилося житло - квартира за адресою: [ADDRESS], яке необхідно періодично відвідувати і проводити обстеження та ремонт комунікацій. Так як немає іншого власного житлового приміщення, то при неможливості оплачувати орендоване житло, у позивачки може з'явитися термінова необхідність в будь-який момент повернутися до попереднього місця проживання у м. Донецьк, щоб не залишитися на вулиці з малолітньою дитиною. Також на території, яка тимчасово непідконтрольна українській владі, проживають близькі родичі дитини: бабуся - [PERSON], дідусь - [PERSON], тітка - [PERSON] та двоюрідна сестра - [PERSON], яких вона з неповнолітнім сином мають намір відвідати. Позивач, у передбаченому законодавством порядку, оформила багаторазовий дозвіл на переміщення в зону проведення антитерористичної операції для моніторингу стану належного їй нерухомого майна, що підтверджується витягом з Реєстру дозволів для переміщення осіб в районі проведення АТО. Син позивачки дуже часто хворіє респіраторними захворюваннями. Дільничний педіатр, не дивлячись на зроблене щеплення від ентеровірусної інфекції, радить при першій-ліпшій можливості виїжджати на море. Позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд з України та в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію (зону проведення антитерористичної операції) в місто Донецьк та виїзд з України за кордон (в Автономну Республіку Крим) з метою оздоровлення її неповнолітнього сина - [PERSON], строком на 2 року в супроводі матері без згоди та супроводу батька. Позивачка до судового засідання не з'явилась, в позовній заяві зазначила, що просить розглянути справу без її участі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач до судового засідання не з'явився, по невідомій суду причині, про час та день судового засідання повідомлявся належним чином. Частина 1 статті 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 26 листопада 2011 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис №656 (а.с.10). Рішенням Будьоннівського районного суду міста Донецька від 26 листопада 2013 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.8-9). [PERSON] народився [INFO], у свідоцтві про народження батьками дитини зазначені: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.11). Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей - громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Відповідно до частини 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Частиною 4 передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, та положення ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", за якою батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В відповідності до пункту 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року за №254-УІІІ, Верховна Рада України постановила: визнати тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно пункту 5.1.1 в'їзд на неконтрольовану територiю дiтей, якi не досягли 16-рiчного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осiб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року№57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо в'їзду/виїзду малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки позивачка позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на в'їзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України та в Автономну Республіку Крим, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки та вважає можливим надати дозвіл [PERSON] на виїзд з України та в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію (зону проведення антитерористичної операції) в місто Донецьк та виїзд з України за кордон (в Автономну Республіку Крим) з метою оздоровлення її неповнолітнього сина - [PERSON], строком на 2 року в супроводі матері без згоди та супроводу батька.

Outcome: approved