Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

В липні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження приватною власністю, шляхом визнання особи користування житловим приміщенням. Просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядженні приватною власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: м. Ізюм Харківської області, вул. Генерала Кульчицького (Жовтнева), буд. № 7. До судового засідання позивач не зявилися, його інтереси представляв представник. Представник позивача в судове засідання також не зявився, згідно письмової заяви, наявної в матеріалах справи, просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить зворотні поштові повідомлення, наявні в матеріалах справи, що відповідають вимогам ст. 130 Цивільного процесуального кодексу України, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 13.04.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-373, та записаного в реєстровій книзі за № 4000 книга 20/14 від 13.11.2006 року в Бюро технічної інвентаризації м. Ізюм Харківської області, [PERSON] належить 1/2 частина житлового будинку, що розташований за адресою м. Ізюм Харківської області, вул. Генерала Кульчицького (Жовтнева), буд. № 7. (а.с.8,9). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.09.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3-1451, та згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.07.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-1016, [PERSON] є власником 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, а що знаходиться в м. Ізюмі Харківської області, вул. Генерала Кульчицького, буд. № 7. (а.с.52,53). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.07.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-1016, [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться в м. Ізюмі Харківської області, вул. Генерала Кульчицького, буд. № 7. (а.с.52-55). Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17.09.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. (а.с.16). Відповідач зареєстрований в житловому приміщенні, що підтверджується домовою книгою. (а.с.10,11). На підтвердження факту не проживання відповідача за вищевказаною адресою, головою квартального комітету №24 [PERSON] була надана довідка від 09.07.2018 року, в якій зазначено, що [PERSON] не проживає, але зареєстрований в [INFO] з квітня 2010 року. (а.с.15). З вини відповідача позивач не може скористатися правом власника. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач порушує право власності позивача, володіння та користування його майном. Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ст. 71 ч. 1 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Статтею 72 ЖК України, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. За приписом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved