Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Заявник [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що Державний акт на право приватної власності на землю серії ОД № 13-229 від 20 травня 1994 року на земельну ділянку площею 0,086 гектара, виданий Чорноморською селищною радою на ім`я [PERSON] , належить [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви, [PERSON] зазначила, що згідно з паспортом громадянина України, довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера її прізвище значиться як « [PERSON] ». Чорноморською селищною радою їй було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ОД № 13-229 від 20 травня 1994 року на земельну ділянку площею 0,086 гектара в садовому кооперативі [ADDRESS]. У вказаному акті її прізвище значиться як « [PERSON] ». Розбіжності у вище вказаних документах перешкоджають заявнику у повному обсязі розпоряджатися своєю власністю. Ухвалою суду від 18 жовтня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Заявник в судове засідання не з`явилася, у своїй заяві просила розглянути справу за її відсутності. Представник заінтересованої особи Чорноморської селищної ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Зокрема, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд встановив, що рішенням Чорноморської селищної ради народних депутатів № 2 від 11 грудня 1993 року, заявнику передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,086 га в межах згідно з планом, що розташована на території Чорноморської селищної ради, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ОД № 13-229 від 20 травня 1994 року. Відповідно до вказаного державного акту прізвище власника зазначено як « [PERSON] » (а.с.10). Заявником надано копію паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Приморським РВ УМВС України в Одеській області 30.04.1999 року та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера на [PERSON] (а.с.6, 7 - 8). Як вбачається з рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Лиманської районної державної адміністрації Одеської області Гриб Максима Петровича про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 48106866 від 06.08.2019 року, заявнику відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5122755900:02:007:0444 у зв`язку з тим, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ОД № 13-229, виданого Чорноморською селищною радою 20.05.1994 р. прізвище власника зазначено як « [PERSON] », а в паспорті серії [NUMBER] прізвище « [PERSON] » (а.с.9). Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Відповідно до роз`яснень, наданих в листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. У вказаному листі Верховного Суду України також зазначено, що заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: особа - власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй. Встановлення факту належності заявнику зазначеного правовстановлюючого документу має значення для того, щоб у повному обсязі розпоряджатися своїм майном, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку є основним документом, що підтверджує право власності. Оскільки встановити даний факт іншим способом, окрім судового неможливо, аналіз зібраних по справі доказів та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, що передбачено ч. 1 ст. 315 ЦПК України. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved