Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

В вересні 2014 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просив усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення з вказаного будинку [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В обґрунтування позову зазначив, що він згідно договору купівлі-продажу від 13.05.1997 р. купив житловий будинок, за адресою: [ADDRESS]. Вказав, що в подальшому було змінено назва вулиці та номер будинку, тому він являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. В даному будинку, в порушення ст.ст. 810, 811 ЦК України, без укладення з ним письмового договору найму, проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], вже самим цим фактом чинять фізичні перешкоди у вільному користуванні і розпорядженні ним власністю, чим порушують його право власності на житло, яке гарантовано ст. 41 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В судовому засіданні позивач [PERSON], його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, з підстав вказаних в ньому. Наголосили на тому, що [PERSON] робив спроби врегулювати спір з [PERSON], як особисто, так і за допомогою голови Неданчицької сільської ради Ріпкинського району [PERSON], ДІМ Ріпкинського РВ УМВС, однак безрезультатно. Наголосили, що вказаний будинок спільною сумісною власністю його та [PERSON] не визнавався. Вказують, що рішеннями сесії та виконкому Неданчицької сільської ради Ріпкинського району підтверджено перейменування вулиці та зміну нумерацію будинку, що стало підставою для реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] права власності на житловий будинок знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вважають, що позиція представника [PERSON] щодо того, що ними не підтверджено право власності позивача на спірний будинок спрямована на введення суду в оману. Позивач [PERSON] підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою проживають тимчасово, він давав згоду на їх реєстрацію за вказаною адресою. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечив проти позову, пославшись на те, що: - позивач не довів того, що йому на праві власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS], так як згідно договору купівлі-продажу від 13.05.1997 р. останній купив житловий будинок, за адресою: [ADDRESS], а не [ADDRESS]; - Неданчицька сільська рада Ріпкинського району прийнявши рішення виконкому Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області від 15.12.2011 р. № 100 «Про уточнення адреси жилому будинку» вийшла за межі Закону України «Про місцеве самоврядування», яким не передбачена компетенція по зміні номерів будинку; - КП «Чернігівське МБТІ» не мало право видавати інформаційну довідку від 05.11.2014 р., з зазначенням номеру будинку № 134, що суперечить раніше виданій довідці про реєстрацію за позивачем права власності на житловий будинок, за адресою: [ADDRESS]; - вказаний житловий будинок придбаний в період шлюбу [PERSON] з донькою [PERSON] - [PERSON]., тому є спільною сумісною власністю подружжя, що дає право на проживання [PERSON], як доньці співвласниці; - [PERSON], в період шлюбу доньки з позивачем, заселилась в оформлений на [PERSON] житловий будинок; - державний реєстратор не мав права видавати Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - відсутність письмових звернень позивача до Неданчицької сільської ради Ріпкинського району щодо дій відповідача по недопущенню позивача до житлового будинку не доводить наявність реальної небезпеки порушення права власності [PERSON] з боку відповідачки [PERSON], з огляду на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Вислухавши пояснення позивача [PERSON], його представника [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 13.05.1997 р., який, в той же день, посвідчений нотаріально в Ріпкинській районній державній нотаріальній конторі, [PERSON] продав, а позивач [PERSON] купив житловий дерев'яний будинок, загальною площею 33,5 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за 5 800 грн., що стверджується дублікатом від 11.10.2013 р., виданого [PERSON] державним нотаріусом Державного нотаріального архіву [PERSON] замість втраченого. Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. За змістом ст. ст.128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно листа КП «Чернігівське МБТІ» від 11.10.2013 р. станом на 31.12.2012 р. за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] (а.с. 12). КП "Чернігівське МБТІ" виготовило технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та дала висновок про ринкову вартість житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в сумі 37 542 грн.. Отже, в силу ст.ст. 128, 153, 224, 227 ЦК УРСР 1963 р., [PERSON], в свій час, набув право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Заперечення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] з приводу того, що вказаний житловий будинок придбаний в період шлюбу [PERSON] з донькою [PERSON] - [PERSON]., тому є спільною сумісною власністю подружжя, що дає право на проживання [PERSON], як доньці співвласниці, на думку суду, є безпідставними, так як рішеннями суду вказаний житловий будинок спільною сумісною власністю не визнавався. В той же час, з незалежних від [PERSON] обставин, в подальшому, відбулись певні події, а саме: перейменування вулиці та зміна нумерації будинків. Так, довідкою виконкому Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області від 01.10.2014 р. № 550 підтверджено, що рішенням двадцять першої сесії шостого скликання від 11 квітня 2013 року назва вулиці Титова змінена на Тітова. Рішенням виконкому Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області від 15.12.2011 р. № 100 «Про уточнення адреси жилому будинку» підтверджено, що будинок [ADDRESS], і був перейменований з № 122 на № 134 в зв'язку з упорядкуванням вулиці. В п. 2 даного рішення, КП «Чернігівське МБТІ» було зобов'язано зробити відповідні зміни в технічній документації. Заперечення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] з приводу того, що Неданчицька сільська рада Ріпкинського району прийнявши вказане незаконне рішення вийшла за межі Закону України «Про місцеве самоврядування» є безпідставним, оскільки доказів про визнання незаконним (протиправним) вказаного рішення органу місцевого самоврядування в порядку, передбаченому КАС України ні [PERSON], ні [PERSON] не надали. Будучи допитаною в якості свідка голова Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області також підтвердила той факт, що після винесення виконкомом відповідних рішень про перейменування вулиці та уточнення номеру житлового будинку, придбаний [PERSON] житловий будинок знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Тим більше представник відповідача [PERSON] - [PERSON] зазначав в судовому засіданні, що [PERSON] заселилась в оформлений на [PERSON] житловий будинок, а як відомо останній придбав житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При цьому, [PERSON] з 17.06.1997 р. по даний час проживає за адресою: [ADDRESS], що стверджується показаннями допитаної в якості свідка голови Неданчицької сільської ради Ріпкинського [PERSON], письмовими доказами: актом обстеження факту проживання, складеним 10 листопада 2014 р. комісією Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, довідками виконкому вказаної ради № 474 від 24.07.2014 р., № 655 від 11.11.2014 р., даними погосподарської книги, а з 13.11.2014 р. зареєстрована за цією адресою, що стверджується відміткою в її паспорті. З огляду на це, на думку суду, помилковою є реєстрація [PERSON] в період з 15.06.2011 р. по 12.11.2014 р. була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що не впливає на суть спору. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який чинний з 03.08.2004 р., надає визначення термінів, які вживаються у цьому законі. Зокрема, в цій статті визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Слід зауважити, що положення ЦК УРСР 1963 р. та ЦК України не передбачають внесення в правовстановлюючі документи - договори купівлі-продажу нерухомого майна змін пов'язаних з подіями, які відбуваються після його укладення та не могли бути відомі сторонам під час його укладення. За таких обставин, при наявності чинного правовстановлюючого документа - дубліката договору від 13.05.1997 р. купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], при наявності рішення виконкому Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області від 15.12.2011 р. № 100, яким уточнено адресу житлового будинку з № 122 на № 134, при наявності рішення двадцять першої сесії шостого скликання Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області від 11 квітня 2013 року про перейменування вулиці Титова на Тітова, при наявності Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.11.2014 р., яким зареєстровано право власності за [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], суд вважає, що позивачем доведено право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. На думку суду, той факт, що в КП «Чернігівське МБТІ» до 31.12.2012 р., а в Державній реєстраційній службі станом на 15.10.2014 р. (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна) за [PERSON] не було зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не спростовує його права власності на нього. Заперечення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] з приводу того, що державний реєстратор не мав права видавати Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є безпідставними, так як допитаний в судовому засіданні державний реєстратор РС Ріпкинського РУЮ [PERSON] вказав, що його рішення від 12.11.2014 р. ніким не оскаржено, воно прийнято у суворій відповідності з Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на підставі дублікату договору купівлі-продажу житлового будинку, рішень та довідок виконкому Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області про перейменування вулиці та зміну нумерації будинку, інформаційної довідки КП «Чернігівське МБТІ». Виходячи з вище наведеного, суд вважає безпідставними заперечення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] з приводу не доведення позивачем права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. З 1 січня 2004 року введено в дію Цивільний кодекс України, глава 59 розділу ІІІ якого регулює правовідносини за договором найму (оренди) житла та передбачено, що підставою проживання не членів сім'ї власника житла є договір найму жилого приміщення, якій укладається у письмовій формі. Відповідно до ст.ст.810, 811 ЦК України власник житла (наймодавець) передає наймачеві житло для проживання на певний строк і за плату на підставі договору найму (оренди). Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], в порушення приписів ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, не довели того факту, що [PERSON] укладав з [PERSON] у письмовій формі договір найму житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (вул. Титова, 122) або його частини, тому вказані підстави позову з боку відповідача [PERSON] не спростовані. Довідкою виконкому Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області № 583 від 10.10.2014 р. підтверджується, що [PERSON] не звертався до них в письмовому вигляді з приводу незаконного проживання за адресою: [ADDRESS] відповідачів. Вказане визнається і [PERSON]. Натомість показаннями допитаних в якості свідків голови Неданчицької сільської ради Ріпкинського [PERSON] та дружини позивача [PERSON] підтверджуються усні звернення [PERSON] з цього приводу. Крім того, дослідженими матеріалами Ріпкинського РВ УМВС по заяві [PERSON] підтверджується те, що останній 5 квітня 2014 р. за допомогою ДІМ Ріпкинського РВ УМВС [PERSON] потрапив до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (хоча насправді № 134). Суд погоджується з позицією представника відповідача [PERSON] - [PERSON] щодо того, що вказане не доводить наявність реальної небезпеки порушення права власності [PERSON] з боку відповідачки [PERSON]. В той же час, [PERSON] безпідставно проживаючи в будинку за адресою: [ADDRESS], вже самим цим фактом чинить фізичні перешкоди у вільному користуванні і розпорядженні власністю [PERSON], тобто порушує його право власності. З огляду на це є безпідставними заперечення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] щодо не доведення позивачем наявності реальної небезпеки порушення його права власності зі сторони [PERSON]. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцькій проти України» втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України, якою передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанови Верховного Суд України від 21 травня 2012 р. у справі N 6-18цс11, від 21 травня 2012 р. у справі N 6-20цс11). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та про те, що ефективним засобом правового захисту порушених прав [PERSON] буде усунення перешкод у здійсненні ним права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (колишня [ADDRESS]) шляхом виселення з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON]. В той же час, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового приміщення слід відмовити, оскільки як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст.. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв'язку з конкретним місцем, а в даному випадку показаннями допитаної в якості свідка голови Неданчицької сільської ради Ріпкинського району [PERSON], письмовими доказами, а саме: поясненнями сусідів [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] [ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]), письмовими поясненнями відповідачки [PERSON] ([ADDRESS]) та актом обстеження факту проживання, складеним 10 листопада 2014 р. комісією Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області підтверджено, що дійсно [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] періодично, а не постійно, як було зазначено в довідці виконкому Неданчицької сільської ради Ріпкинського району № 474 від 24.07.2014 р., тобто не мають достатнього (постійного) зв'язку з вказаним місце та не підлягають виселення, як такі, що лише періодично проживають за даною адресою. Сам лише факт реєстрації за адресою: [ADDRESS] [PERSON] з 14.04.1998 р. і по даний час, а [PERSON] з 14.04.1998 р. по 11.07.2013 р. не є підставою для їх виселення в судовому порядку. Алгоритм дій щодо зняття з реєстрації місця проживання осіб унормований Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: approved