Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], по якій просила: - встановити факт спільного проживання однією сім»єю без шлюбу у період з 01.02.1994 р. по 12.03.2005 р.; Визнати право власності на ? частину жилого будинку, що в [ADDRESS] за [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 16.08.1969 року вона перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В 1994 році шлюб було розірвано, але вони продовжували проживати однією сім»єю та 12.03.2005 року вони знову зареєстрували шлюб. 16.05.2000 року відповідач уклав договір купівлі-продажу жилого будинку, всі ці роки вона працювала, заробляла кошти для придбання даного будинку. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Мохонько В.В. 24.11.2017 року по вказаній справі відкрито провадження та призначено судове засідання (а.с. 15). Відповідно до Розпорядження керівника апарату Кіровського районного суду м. Кіровограда №139 від 27 березня 2018 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи", у зв»язку з тривалим перебуванням судді Мохонько В.В. на лікарняному, з можливих підстав щодо настання обставин, які унеможливлюють участь судді у розгляді судової справи, що може мати наслідком порушення строку розгляду справи встановленого ЦПК України та відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду - призначено повторний автоматичний розподіл цивільної справи №404/7274/17, номер провадження 2/404/1059/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, який має юридичне значення та визнання права власності на спільне нерухоме майно подружжя. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Іванову Н.Ю. для розгляду справи з єдиним унікальним номером судової справи №404/7274/17, номер провадження 2/404/1059/18 про встановлення факту, який має юридичне значення та визнання права власності на спільне нерухоме майно подружжя. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Іванової Н.Ю. від 28.03.2018 року справу прийнято до провадження та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.38-39). В підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила задовольнити. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав. Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За нормами ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. У ст. 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст. 4 СК України, особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. У випадках, передбачених частиною другою статті 23 цього Кодексу, сім'ю може створити особа, яка не досягла шлюбного віку. Сім'ю може створити особа, яка народила дитину, незалежно від віку. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом з тим, згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 11.05.1993 року було розірвано, про що в книзі реєстрації актів зроблено запис за № 521 Кіровським райвідділом реєстрації актів громадянського стану м. Кіровограда (а.с.68). Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 16.05.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Кріпким Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1064, [PERSON] купив у [PERSON] жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с.5). Згідно свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] 12.03.2005 року уклали шлюб, який зареєстрований Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 143 (а.с. 7). Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12.03.2018 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції 12.03.2005 року, актовий запис № 143 (а.с. 46). Як вбачається з довідки № 128 від 22.10.2017 р. виданої квартальним комітетом № 31 Фортечного району м. Кропивницький, [PERSON], 1949 р.н. проживає [ADDRESS] з 1996 р. Весь час веде підсобне господарство (корова, індики, город 30 сот. по теперішній час) (а.с.69). Як вбачається з довідки від 29.11.2017 р. виданої Кіровоградською державною лікарнею ветеринарної медицини, що [PERSON] проживаюча [ADDRESS], утримувала велику рогату худобу у своєму домоволодінні з 1996 року і утримує на даний момент. Про що свідчать проведені щорічні протиепізоотичні заходи худобі (а.с.70). Враховуючи докази на які посилається позивач, щодо підтвердження факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період часу з 01 лютого 1994 року по 12 березня 2005 року, визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з 01 лютого 1994 року по 12 березня 2005 року підлягає задоволенню. Згідно ст.22 КпШС України (яка діяла на момент придбання спірного будинку) майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 28 КпШС передбачено, що у випадку розподілу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки признаються рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016 року по справі № 6-2253цс15, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. З роз'яснень п. 23 Постанови Пленуму ВС України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Пунктом 30 вказаної вище Постанови передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. За приписом ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В зв'язку з вищезазначеним та враховуючи визнання позову відповідачем, позовна вимога про визнання за [PERSON] право власності на ? частину жилого будинку [ADDRESS] підлягає задоволенню. За вказаного, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved