Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на садибу з господарськими будівлями житлова площа 23,00 кв. м., а загальна площа 50 кв.м. та на земельну ділянку площею 0,28 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28 березня 2012 року відповідач [PERSON] за договором позики отримав грошову суму у розмірі 7000 грн. строком на 12 місяців. Після закінчення строків договору, умови договору не були виконані, тому він не одноразово звертався до відповідача з вимогою повернути позичені кошти, але відповідач кожен раз просив відстрочити оплату. Згодом, у березні місяці 2014 року відповідач, при свідках, запропонував позивачеві змінити умови договору та передати йому у володіння будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за договором позики. Таким чином, відповідно до закону, було підписано додатковий договір, після чого, відповідач передав позивачеві усі правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку. Після підписання додаткової угоди та отримання документації, вказане нерухоме майно знаходиться у фактичному володінні позивача. В судове засідання позивач не з`явилася, однак надала суду заяву про підтримання позовних вимог та про слухання справи у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про слухання справи у його відсутність та проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що дійсно 28 березня 2012 року [PERSON] за договором позики отримав грошову суму у розмірі 7 000 грн. строком до 28 березня 2013 року, про що зазначили в договорі позики. 28 березня 2014 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено додаткову угоду та змінено умови договору позики від 28.03.2012 року, а саме : «п.2.2 викладено в такій редакції: в рахунок погашення боргу [PERSON] передає у власність [PERSON] належний йому на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 1990 року, посвідченого заступником голови Качалівської сільської ради [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,28 га, яка належить [PERSON] на підставі державного акту серії [NUMBER] , виданого Качалівською сільською радою 12 грудня 2000 року; п.3.2 «Позика вважається повернутою після передачі у власність [PERSON] будинку в [ADDRESS] , який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 1990 року та земельну ділянку площею 0,28 га, яка належить [PERSON] на підставі державного акту серії [NUMBER] , виданого Качалівською сільською радою 12 грудня 2000 року». Вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка належать відповідачу на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 15 листопада 1990 року та державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, це підтверджено письмовими доказами, а саме: договором позики від 28.03.2012 року та додатковою угодою від 28.03.2014 року, які маються в матеріалах справи, але відповідач не зважаючи на домовленість, ухиляється від його виконання, дану дію щодо відмови в нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу суд розцінює, як дію, яка не залежить від волі позивача. Зазначене підтверджує ту обставину, що позивач не має змоги оформити свої права в позасудовому порядку. Оскільки згідно ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, поясненнями сторін, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно ст. 657 ЦК України від 16.01.2003 № 435-IVдоговір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно ст.219 ЦК України суд може визнати правочин дійсним, якщо судом встановлено, що він відповідав справжній волі особи, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджає обставина, яка не залежить від її волі. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись своєчасно та належним чином. Відповідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В підтвердження укладення договору чи виконання його однією із сторін являється розпискою, договором позики від 29.04.2016 року та додатковою угодою від 27.01.2017 року, в яких містяться дані про те, що відповідач отримав від позивачки всю суму вартості товару, паспортні дані відповідача, його власноручний підпис. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі вищевикладеного, враховуючи той факт, що матеріали справи містять договір позики від 28.03.2012 року, згідно якого відповідач [PERSON] отримав кошти від позивача [PERSON] , суд задовольняє вимоги позивача, оскільки вона надала суду достатньо доказів, які підтверджують позов, а визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі вищевказаного та

Outcome: approved