Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

В лютому 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м.Вінниці Вінницької області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці про стягнення майнової шкоди, у якому просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 17957,28 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України з листопада 2009 року по даний час та отримує пенсію по вислузі років, призначену відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру». Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці як податковий агент утримувало із його пенсії позивача по вислузі років податок на доходи фізичних осіб та військовий збір і перерахувало їх до Державного бюджету України. Всього за період із 01.02.2015 року по 01.07.2016 року було утримано і перераховано у бюджет 16324,80 грн. податку на доходи фізичних осіб та 1632,48 грн. військового збору, а разом 17957,28 грн. Ці утримання проводились на підставі чинного у свій час абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2. ст. 164 Податкового кодексу України. Однак Конституційний Суд України рішенням від 27.02.2018 року № 1-р/2018 (справа № 1-6-2018) визнав неконституційним положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України і вони втратили чинність 27.02.2018 року. У згаданому рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «встановлення Верховною Радою України у законодавстві України» оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України не відповідає частині першій статті 8 Конституції України.» Позивач [PERSON] вважає, що державою Україна в особі територіальних підрозділів Державної казначейської служби та Пенсійного фонду України спричинено йому матеріальну шкоду на загальну суму 17957,28 грн., незаконно утримавши вказану суму коштів із його пенсії та зарахувавши їх до бюджету, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.04.2019 року за клопотанням позивача було залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України (а.с. 85). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, пославшись на обставини викладені в позовній заяві, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив позов задовольнити. Представник відповідача - управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області Варганов В.В. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, надавши суду відзив (а.с. 32-36). Відзив мотивований тим, що жодним нормативно правовим актом України не передбачено, що управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області несе відповідальність за дії інших органів державної влади. З метою вдосконалення реалізації процесу безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам, що здійснюється відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 Державною казначейською службою України видано наказ від 06.12.2016 № 373 «Про затвердження Порядку здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам». А відтак, управління Державної казначейської служби України у м. Вінниця Вінницької області не має ні правових підстав ні технічних можливостей щодо проведення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування завданої шкоди. На думку представника відповідача [PERSON] . належними відповідачами у даній справі повинні бути Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Державна казначейська служба України. Що стосується правовідносин, які склалися у позивача та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у період з лютого 2015 року по червень 2016 року, то дані правовідносини і на момент подання позову регулюються ст. 164 пунктом 164.2 абзацом першим підпункту 164.2.19 Податкового кодексу України, оскільки Конституційний Суд України, визначаючи вказані положення Податкового кодексу України неконституційними, не вказав на преюдиціальність свого рішення. Крім того, дані норми не змінені жодним іншим законодавчим актом. А відтак, не можна вважати збитками грошові кошти, що не отримані громадянином, у зв`язку із їх утриманням у вигляді обов`язкових податків та зборів відповідно до положень чинного законодавства. Представники відповідача - Державної казначейської служби України та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області до судового засідання не з`явилися, хоча по час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відзиву та пояснень по справі від них до суду не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці до судового засідання не зявилася, але надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, надавши при цьому попередньо письмові пояснення по даній справі (а.с. 55-61). Пояснення мотивовані тим, що відповідно до ст. 41 Податкового кодексу України, контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, його територіальні органи. А отже оскільки позивач вважає, що суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору сплачені незаконно, [PERSON] повинен був у визначеному Податковим кодексом порядку звернутися до органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику із заявою про повернення незаконно сплачених сум. З приводу нарахування та сплати податків і зборів з сум пенсії Управління Пенсійного фонду України виконує лише роль податкового агента, який у своїх правах та обов`язках прирівняний до платника податку та у нього відсутні підстави для порушення своїх податкових зобов`язань. З урахуванням наведеного, управління діяло правомірно, в межах чинного законодавства та буд-яких прав чи свобод позивача не було порушено. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача Варганова [PERSON] , дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України з листопада 2009 року по даний час та отримує пенсію по вислузі років, призначену відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру». З довідки управлінням Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 16.01.2019 року встановлено, що за період з 01.02.2015 року по 01.07.2016 року з пенсії позивача було утримано і перераховано у бюджет 16324,80 грн. податку на доходи фізичних осіб та 1632,48 військового збору, а всього в загальному розмірі 17957,28 грн. Підставою для утримання зазначених сум податку з доходів фізичних осіб та військового збору з призначеної за віком пенсії позивача було передбачено абз. першим п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164\~Податкового кодексу\~України зі змінами, внесеними Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII. Відповідно до першого абзацу підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164\~ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Рішенням Конституційного\~Суду України\~від 27\~лютого 2018\~року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Відповідно до ст.\~152\~Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Згідно ч. 1 ст.\~1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.\~1175\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Суд не погоджується з доводами представника управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області Варганова В.В. про те, що суми утриманих податків з належної до виплати позивачеві пенсії не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України. Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст.\~22\~ЦК України збитками можуть бути також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Верховний Суд України в постанові від 18.05.2016 року у справі №6-237цс16 висловив правову позицію, відповідно до якої згідно з п. 2 ч. 2 ст.\~22\~ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права. Відповідно до ч. 3 ст.\~152\~Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. На сьогодні в Україні відсутній спеціальний матеріальний закон, який би регулював порядок відшкодування шкоди на підставі вказаної норми Конституції України. Незважаючи на те, що закон, який визначає порядок відшкодування державою шкоди, що завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відсутній, це не може бути підставою для відмови в позові про відшкодування такої шкоди, а слугує приводом застосувати аналогію закону, а в разі відсутності подібної правової норми - аналогію права, враховуючи те, що ч. 3 ст.\~8\~Конституції України встановлено, що норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду за захистом конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 Постанови від\~01\~листопада 1996\~року №9\~«Про застосування\~Конституції України\~при здійсненні\~правосуддя» суд безпосередньо застосовує Конституцію, зокрема, у разі, коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано, а нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України, суперечить Конституції України. Cтаттею 10 ЦПК України встановлено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 46 Конституції України закріплене право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсійне законодавство України, зокрема, частина 4 статті 8 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» містить чітке й однозначне положення про те, що пенсії не підлягають оподаткуванню. Не передбачає винятків із цього правила і Закон України «Про прокуратуру», що визначає конкретні умови призначення і розмір пенсії позивача. Кошти, право на виплату яких у позивача виникло відповідно до закону, є його майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відтак втручання держави в право на мирне володіння своїм майном має бути сумісним з гарантіями, передбаченими цією статтею, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. При цьому ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Суд звертає увагу на те, що відповідне положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яке визнане неконституційним, дійсно втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто 27.02. 2018 року, проте немає підстав стверджувати, що втручання у право позивача на отримання пенсії, яка б не оподатковувалася будь-якими податками, в період дії цього положення було законним, оскільки йдеться не лише про формальне існування відповідного положення в законодавстві, а і його відповідність принципу верховенства права (всім його складовим). Відхилення вимоги позивача на тій підставі, що на думку відповідача відповідні утримання з пенсії позивача [PERSON] були здійснені на підставі положення закону, що в подальшому визнане неконституційним, проте до такого визнання нібито були правильними, свідчитиме лише про визнання порушення права позивача, проте без реального його відновлення з формальних підстав свідчитиме про ілюзорність права і відсутність ефективного способу його правового захисту. Суд відхиляє твердження представника відповідача, що жодним нормативно правовим актом України не передбачено, що управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області несе відповідальність за дії інших органів державної влади. При цьому суд виходить із того, що позов заявлено до Держави України в особі Управління Державної казначейської служби у м. Вінниці Вінницької області та до Державної казначейської служби України, які є органами державної влади і юридичними особами публічного права. Згідно ч. 2 ст. ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Тобто боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних правовідносин. Згідно ст. 170 ч. 1 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до п.п. 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 3 ч. 4). Отже, відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади (дії якого, за позовними вимогами, призвели до завдання шкоди позивачу), Державна казначейська служба України (орган, який відповідно до закону здійснює повернення коштів з бюджету). Таким чином, давши оцінку аргументам сторін у справі, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю. В даному випадку прийняттям положення абзацу першого п.п. 164.2.19 п.164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, який згодом визнано неконституційним було заподіяно майнову шкоду позивачу, який недоотримав 17957,28 грн. належних йому пенсійних виплат. Тому на підставі положень ст. 152 Конституції України, норми якої мають пряму дію, матеріальна шкода, яка була завдана позивачу актами, що визнані неконституційними, відшкодовується державою.

Outcome: approved