Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заявлені вимоги мотивує тим, що з відповідачем зареєстрували шлюб 06 травня 2005 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис №501. Від сумісного життя мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], 2010 року народження. Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини та спільне проживання припинені, спільне господарство не ведеться. За таких обставин, позивач вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім'ї не можливе. Вказує, що відповідач мешкає окремо, добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просила задовольнити, на примирення не згодна. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти стягнення аліментів. Зазначив, що з листопада 2013 року мешкають окремо, спільне господарство не ведуть, однак позивачем зазначені формальні підстави для розлучення, а тому не погоджується на розірвання шлюбу. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст.7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до вимог ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 3 ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 06 травня 2005 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис №501 (а.с.8). Від сумісного шлюбу мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO] (а.с.6). Відповідно до пояснень сторін, з листопада 2013 року мешкають окремо, спільне господарство не ведуть. В судовому засіданні встановлено, що спільне життя подружжя не склалося, збереження шлюбу є неможливим, оскільки сторони не проживають разом, сім'я носить формальний характер, з часу окремого проживання примирення між сторонами не відбулося. З огляду на викладені правові норми та позицію позивача щодо неможливості збереження сімейних стосунків, суд вважає, що збереження сім'ї за бажанням відповідача буде нічим іншим, як примушуванням позивача до збереження шлюбних відносин. Таким чином, суд повно, всесторонньо та об'єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що слід розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 06 травня 2005 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис №501. Відповідно до положень статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 27 «Конвенції про права дитини», ратифікованої Верховною Радою України 27.ІХ.1991року та положення «Декларації прав дитини» регламентують, що інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. На даний час, неповнолітня дитина проживає разом з позивачем (а.с.7), яка приймає безпосередню участь в утриманні та вихованні дитини. Позивач працює в корпорації «Укртрансбуд» та отримує заробітну плату, середньомісячний розмір якої становить 1 884,66 грн (а.с.28), а також працює за сумісництвом в ПП «Проммеханізація» та отримує заробітну плату в розмірі 319,4 грн щомісячно (а.с.29). Інших неповнолітніх дітей на його утриманні немає. Відповідач мешкає окремо (а.с.23), не працює (а.с.30-45), знаходиться на обліку в Чернігівському міському центрі зайнятості та отримує допомогу по безробіттю в розмірі 1 182,17 грн (а.с.24). Інших неповнолітніх дітей на його утриманні немає. Сторони доказів про наявність чи відсутність рухомого та нерухомого майна у їх власності суду не надали. За умов частини першої та третьої ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дитини не досягнуто, а отже аліменти підлягають стягненню в судовому порядку в силу ст. 181 Сімейного Кодексу України. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника та одержувача аліментів, відсутність у платника інших аліментних зобов'язань, визнання відповідачем позову в цій частині та інші обставини, що мають істотне значення, і вважає за необхідне, відповідно до ст. 182, 183 Сімейного кодексу України, позовні вимоги задовольнити, стягнувши з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.04.2015 року (а.с.9) в силу ст. 191 Сімейного Кодексу України. Суд визнає необхідним застосувати п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України і допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а також судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved