Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначила, що 18 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 18.09.2010 року, прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] . Проте, подружнє життя не склалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, а збереження шлюбу суперечило інтересам подружжя, тому відповідно до Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 року в рамках справи №643/16155/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У шлюбі в подружжя народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 19.07.2014 року. [PERSON] з дня народження постійно фактично проживає із матір`ю [PERSON] , бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної сумісної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 15.01.2003 року. Факт родинних стосунків між Позивачем, [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] . Позивач, як мати малолітньої доньки [PERSON] , любить свою дитину і спроможна забезпечити її всім необхідним, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання дитини з нею. Відповідача, як батька, взагалі не цікавить процес виховання малолітньої дитини, та й спосіб життя, який йому властивий, не може вплинути позитивно на моральне та духовне виховання дитини. У ході судового розгляду представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача у ході судового розгляду проти задоволення позовних вимог заперечував, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність. Суд, вивчивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беру ть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У ході судового розгляду встановлено, що 18 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 18.09.2010 року (актовий запис №244), Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 року (справа №643/16155/15-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У шлюбі в подружжя народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 19.07.2014 року. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] (довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні від 05.05.2021 року), однак, фактично мешкає з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де створені всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини (акт обстеження умов проживання, складений 03.09.2021 комісією Служби у справах дітей Харківської міської ради). Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради 13.10.2021 року за №564 надав відповідний висновок, в якому зазначили, що вважають за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки і піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимога позивача про визначення місця проживання дитини з нею ґрунтується на законі. При вирішенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд виходить виключно з інтересів дитини. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За таких обставин, у зв`язку з задоволенням позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір при поданні позовної заяви у розмірі 908 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved