Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 16.03.1995 року вони зареєстрували шлюб у Побузькій селищній раді Голованівського району Кіровоградської області, актовий запис №16. Від спільного проживання дітей не мають. Позивач вказує на те, що причиною розпаду сім'ї стало те, що у них відсутнє почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. Подружні стосунки між ними припинились, спільно з відповідачем не проживають з січня 2015 року, вважає, що сім'я розпалась остаточно, на примирення не згодна. Враховуючи зазначені обставини, позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON]; стягнути на її користь судові витрати; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». В судове засідання позивач не з'явилася, в позовній заяві зазначила, що в судове засідання з'являтися не має можливості, просить слухати справу у її відсутність. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище «[PERSON]». Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу слухати в його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем. В порядку ст. 158 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною першою ст. 110 Сімейного кодексу України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до частин 1, 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що 16 березня 1995 року сторони зареєстрували шлюб у Побузькій селищній раді Голованівського району Кіровоградської області, актовий запис №16, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER], виданого 16 березня 1995 року Побузькою селищною радою Голованівського району Кіровоградської області (а.с. 4). Від спільного проживання сторони дітей не мають. Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, спільного господарства сторони не ведуть, з січня 2015 разом не проживають. Згідно наданих сторонами заяв збереження шлюбу між сторонами неможливе. Таким чином, шлюб носить чисто формальний характер. За таких обставин, суд приходить до висновку, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу з відповідачем є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, оскільки між сторонами остаточно припинено шлюбні відносини і їх неможливо відновити, а тому збереження сім'ї є неможливим. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач при реєстрації шлюбу своє прізвище не змінювала. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з наданої квитанції від 13.02.2017 року, позивач за подання даного позову до суду, сплатила судовий збір в розмірі 640 грн., виходячи з розміру, встановленого п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", а також згідно квитанції від 10.02.2017 року сплатила витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн., що підлягає відшкодуванню. На підставі поданих по справі доказів суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача мали місце і підтверджуються письмовими матеріалами справи, які не викликають сумніву, вони являються достовірними та вичерпними. На підставі викладеного та

Outcome: approved