Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду із позовною заявою, вимоги за якою зменшила заявою від 27.09.2021 р. до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому просить розірвати шлюб, укладений 10 березня 2017 року між нею, [PERSON] та [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1200 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] з 10 березня 2017 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиціїї в Одеській області, про що зроблено відповідний запис № 463. Від шлюбу мають малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . Протягом останнього часу сімейне життя між ними поступово погіршувалося, кожен із них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Між ними виникають конфлікти та непорозуміння. Намагалися говорити один з одним про спільні сімейні проблеми, спокійно їх вирішувати, проте жодних результатів це не дало. В сімейних стосунках нічого не змінювалося, хоча вони прикладали для цього максимально зусиль, тому подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. За таких умов вважає збереження їхнього шлюбу неможливим. Майнові спори на даний час між ними відсутні, шлюб розривають вперше, дитина залишається проживати з нею. Обставин, які б перешкоджали розірванню шлюбу саме в такий спосіб немає. Шлюб між ними існує формально, а тому зберігати його недоцільно. Дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання їхньої доньки в добровільному порядку не надає, хоча може її надавати. Відповідач працевлаштований, інших осіб на утриманні не має. Позивачка [PERSON] подала суду письмову заяву від 14.07.2021 р., в якій повністю підтримала позовні вимоги та просила розглянути справу без її участі та задовольнити позов. Представник позивачки адвокат Поліщук Т.С., що діє згідно ордеру ВК № 1027363 від 27.09.2021 р. подала письмову заяву згідно якої позовні вимоги [PERSON] із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримала повністю та просила позов задовольнити, справу розглядати без участі позивачки та представника. Не заперечила проти розгляду справи у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи попередженим про день, час та місце слухання справи належним чином рекомендованою кореспонденцією у судове засідання не з`явився повторно. Крім того, про час і місце судового засідання на 28.09.2021 р. повідомлявся через оголошення на сайті Рівненського міського суду за веб-адресою: http://court.gov.ua/. З заявою про розгляд справи у його відсутність не звертався , причину неявки суду не повідомив. Письмового відзиву на позов не подав. За таких обставин, в зв`язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст.ст.280-282 ЦПК України, проти чого не заперечила позивачка, представник позивачки. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку що позовна заява підлягає до задоволення. За приписами ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. За визначенням поняття шлюбу, наведеним у ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно вимог ст. 24 СК закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як слідує з положень ст. 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно із ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 10.03.2017 року Київським районним у місті Одесі відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області, актовий запис № 463. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 2210, зареєстрований 04.09.2018 р. Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що сторони на момент розірвання шлюбу фактично припинили шлюбні відносини, не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили реальних дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свою сім`ю. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючі взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них, та малолітньої дитини, тому, суд прийшов до висновку що шлюб підлягає до розірвання. Судом також встановлено, що відповідач належної матеріальної допомоги позивачці на утримання дитини, яка проживає разом з нею в добровільному порядку не надає, а тому суд вважає необхідним, з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на її утримання. При цьому суд враховує, що між сторонами не досягнуто домовленості про участь відповідача в утриманні дитини. Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 191 СК України за рішенням суду аліменти на утримання дитини стягуються від дня пред`явлення позову. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про державний бюджет на 2021 рік" установлено у 2021 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років починаючи з січня 2021р. - 1921 грн., з липня - 2013 грн., з грудня - 2100 грн., на дитину вікoм від 6 дo 18 рокiв починаючи з січня 2021р. - 2395 грн., з липня - 2510 грн., з грудня - 2618 грн. Як зазначено у ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. При цьому, згідно ст.184 СК України, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні не менше встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Враховуючи встановлені по справі обставини, та з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, суд вважає необхідним та доцільним стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дочки у розмірі по 1200 грн. 00 коп., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 28.04.2021 р. до повноліття дитини. Рішення суду про стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць з 28.04.2021 р. по 28.05.2021 р. - допустити до негайного виконання. Наявність інших обставин, які можуть бути враховані судом при визначенні розміру аліментів (незадовільний стан здоров`я відповідача, наявність у нього інших дітей, крім дочки [PERSON] , утриманців, тощо), судом не встановлена. Судові витрати - судовий збір підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки в сумі 908,00 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та за вимогу про стягнення аліментів в прибуток державного бюджету в сумі 908,00 грн. , від сплати якого позивачка була звільнена при пред`явленні позову на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного, ст. ст. 55, 110, 112, 115 , 180, 182, 191 СК України ,

Outcome: approved