Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

В серпні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею, право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою Дніпропетровська область, Дніпровський район, м. Підгородне, вул. Франка Івана, буд. 42, визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку розташовану за адресою Дніпропетровська область, Дніпровський район, м. Підгородне, вул. Франка Івана, земельна ділянка, 42, площею 0,1 га, кадастровий номер 1221411000:02:031:0183, та розподілити судові витрати. В судове засідання позивач не зявилась, її представник надала суду заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити у повному обсязі, не заперечувала щодо заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявилась, причини неявки суду не повідомила. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Розгляд справи проводиться в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 20 лютого 2015 року помер батько позивача, після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно до складу якої входить домоволодіння за адресою м. Підгородне, вул. Івана Франка, буд 42. За життя батько склав заповіт на все належне йому майно на імя позивача та імя її сестри [PERSON]. В установлений законом строк позивач звернулась до Державної Дніпровської районної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в свою чергу сестра, яка вказана в заповіті написала заяву про відмову від спадкового майна на користь позивача. У батька була ще одна дочка [PERSON], яка не вказана в заповіті і на спадщину не претендує про що складено заяву у Державній нотаріальній конторі 25 липня 2017 року. Як встановлено судом, Державною нотаріальною конторою винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій в зв'язку з тим, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася зовсім стороння особа [PERSON], яка назвалася донькою померлого та претендує на спадщину в зв'язку з чим Державний нотаріус не може зясувати коло спадкоємців. Нормою ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Судом встановлено, що на ім'я відповідача [PERSON] заповіту не складено та вона не є родичкою будь якого ступеня спорідненості тому і по закону претендувати на майно не має жодного права. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені в заповіті. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Ч. 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Згідно з п.1 ч.2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Статтею 392 Цивільного кодексу України власнику майна надано право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступив в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за заповітом, право власності спадкодавця [PERSON] не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав на майно у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що у разі задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved