Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, який уточнила під час розгляду справи та зазначила, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності на житло від 19.07.1993 року, виданого Фондом комунального майна Бердянської міської ради на підставі розпорядження від 19.07.1993 року №1330. В зазначеній квартирі вона з матір'ю ([PERSON]) була прописана та постійно проживала з 21.05.1991 року, а [PERSON] - з 28.02.1991 року. У відповідності до ст. 8 Закону України №2482-XII від 19.06.1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» вказана квартира була передана їм у спільну сумісну власність. [INFO], не залишивши заповіту помирає [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй частку у вказаній квартирі. Проте, спадкоємців у неї не було і ніхто до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертався. Враховуючи, що на день смерті [PERSON] їй було лише 12 років, то у відповідності до ст. ст. 11, 14 ЦК України (1963 р.) вона була недієздатною і всі питання за неї вирішувала її мати ([PERSON]), яка й переоформила всі особові рахунки на своє ім'я. В січні 2001 року її мати виїхала на заробітки до Російської Федерації, а [INFO] їй виповнилося 18 років і у відповідності до ст. 11 ЦК України (1963 р.) вона набула дієздатності та у повному обсязі мала право приймати самостійні рішення. Таким чином з [INFO] вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє 1/3 часткою вказаної квартири, що належала померлій [PERSON] Здійснює ремонт квартири та сплачує комунальні послуги. Посилаючись на приписи ст. ст. 328, 344, 370 ЦК України, просила визначити частки співвласників квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON] рівними, по 1/3 частки за кожним; визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частку вказаної квартири, що належала померлій [INFO] [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити. Представник Бердянської міської ради, повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, письмові заперечення на позов не надав. [PERSON] подала до суду телеграму про розгляд справи у її відсутність. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили факти, викладені позивачем в позові. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. З пояснень позивача, наданих документів судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.07.1993р., виданого Фондом комунального майна Бердянської міської ради, квартира [ADDRESS] була передана у спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] У зв'язку з реєстрацією шлюбу 18.01.2014 року [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] та паспортом громадянина України серії [NUMBER]. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 20.01.1995 року відділом РАГС Бердянського міськвиконкому, [PERSON] померла [INFO]. Відповідно до листа Бердянської державної нотаріальної контори від 12.11.2014 року №4176/0116 після померлої [INFO] [PERSON] в Бердянській державній нотаріальній конторі спадкова справа не заводилась. Частиною 1 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішення суду. Як встановлено судом частки співвласників квартири [ADDRESS] домовленістю між ними або рішенням суду не визначались, а отже відповідно до закону вони є рівними. У відповідності до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У Цивільному кодексі України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК України для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років. Інші строки за набувальною давністю встановлені на випадки, коли особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, але після закінчення строку договору власник не пред'явив вимоги про повернення майна. У цьому випадку право власності за набувальною давністю виникає через 15 років на нерухоме майно (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Цей строк обчислюється з дня спливу позовної давності, протягом якої власник мав право витребувати своє майно. Перерви у володінні таким майном не впливають на перебіг строків набувальної давності, якщо володілець протягом одного року пред'явить вимоги про повернення майна або фактично поверне своє майно. За загальним правилом право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у частинах 1, 3 ст. 344 ЦКУкраїни. Також суд звертає увагу на те, що що оскільки можливість набуття права власності за набувальною давністю безпосередньо пов'язана зі спливом позовної давності, то ця норма не може бути застосована до вимог, на які позовна давність не поширюється (ст. 268 ЦК України). Не підлягає застосуванню ця норма й у випадках передачі власником майна у володіння за договором, який передбачає автоматичне його продовження, оскільки в такому випадку відсутній критерій "заволодіння майном". Але сам по собі сплив строку набувальної давності не є достатньою підставою для набуття володільцем права власності за набувальною давністю на нерухоме майно. Аналіз ст. 344 ЦК України в сукупності, зокрема, з нормами ч. 3 ст. 335, ч. 3 ст. 1157 ЦК України дає підстави для висновку, що законодавець лише приблизно визначив коло об'єктів набувальної давності, вказавши на можливість набуття рухомих і нерухомих речей, включаючи земельні ділянки, транспортні засоби і цінні папери, та не зазначивши винятки. Деякі групи об'єктів набувальної давності мають особливий статус: нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери. Так, у законі передбачено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України), тобто для набуття права власності на ці об'єкти володілець повинен звернутись до суду. Набрання рішенням суду законної сили є підставою для виникнення права власності на зазначені види майна, крім нерухомого, право власності на яке підлягає державній реєстрації. На цей вид майна право власності за набувальною давністю виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України при розгляді справ про набуття права власності за набувальною давністю правила ст. 344 ЦК України поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., то набувальна давність може застосовуватись для набуття права власності на майно, володіння яким почалося не раніше 1 січня 2001 р. Тобто, набувальна давність щодо об'єктів нерухомості могла застосовуватись лише після 1 січня 2011 р. Така правова позиція міститься і в ухвалі Верховного Суду України від 20 лютого 2008 р. у справі №6-27245св07. Розглядаючи справу, Верховний Суд України зробив категоричний висновок: визнання судом права власності за набувальною давністю не може мати місце раніше 1 січня 2011 р. (щодо нерухомого майна). А отже, заявлені до настання цієї дати позови задоволенню не підлягають. З урахуванням зазначеної позиції слід зауважити, що якщо строк давністного володіння почався раніше 1 січня 2001 р., то в строк, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 1 січня 2001 р. У той же час, якщо строк давністного володіння почався після 1 січня 2001 р., то в строк набувальної давності цей період зараховується повністю. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом посилається на безтитульне, відкрите, безперервне володіння нерухомим майном понад десяти років. Дані обставини підтверджуються: формою №16 на позивача, паспортом позивача, договором про надання послуг з газопостачання від 03.08.2001 року, абонентською книжкою по розрахункам за електроенергію з 01.08.2001 року, паспортом лічильника води з відмітками про його повірку, довідкою ОСББ «Кедр» від 09.07.2014 року, поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] (голова ОСББ «Кедр»). Аналізуючи у сукупності надані докази відповідно до ст. ст. 57 - 59 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved