Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

З 01 березня 2001 року позивач перебував в трудових відносинах з Іванківським держагролісгоспом та займав посаду лісника Шпилівського агролісництва, що підтверджується записом в трудовій книжці за №22 від 01. 03. 2001 р. 28. 07. 2014 року він звільнився з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці за № 27 від 28.07. 2014 року. За весь період своєї праці починаючи з 2001 року по 2014 рік [PERSON] лише двічі перебував щорічній у відпустці, але за який термін використовува відпустку йому не відомо. При звільненні з роботи позивач поставив питання перед бухгалтером ДП СЛП «Київоблагроліс» щодо отримання грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, але отримав відповідь, що з цими питаннями потрібно звертатися до генерального директора ДП СЛП «Київоблагроліс». 11 серпня 2014 року на ім'я генерального директора ДП СЛП «Київоблагроліс» ним було направлено письмову заяву, про що свідчить фіскальний чек, але відповіді не отримав. Не отримавши письмової відповіді представник позивача за довіреністю звернувся з письмовою заявою до Прокуратури м. Києва. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 26920,08 грн.; грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у розмірі 7851, 69 грн.; грошову компенсацію за затримку повного розрахунку за невикористані дні відпусток у розмір 37219, 05 грн.; моральну шкоду у розмірі 2000 грн.; звільнити від сплати судового збору. Сторони у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача направила до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить справу слухати без її участі. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224-226 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: -гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади) , заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; -забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. У відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки підприємство, установа, організація згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток по день фактичного розрахунку. Згідно ст. ст. 7 4-84 КЗпП України громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Отже, ненадання працівнику щорічних відпусток у визначені законодавством терміни є грубим порушенням законодавства про працю. Як визначено у ст. 2 Закону України «Про відпустки» забороняється замінювати відпустку грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених ст. 24 цього Закону. Так, на підставі ст. 24 Закону про відпустки ( у старій редакції) при звільненні працівника з підприємства, установи чи організації йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні: 1.щорічної основної відпустки; 2.додаткової відпустки працівникові, який має дітей; 3.додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; 4.додаткова відпустка за особливий характер праці; 5.інші щорічні додаткові відпустки, передбачені законодавством. Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. 28.07. 2014 року позивач звільнився з ДП СЛП «Київоблагроліс». Станом на 22.07. 2015 рік компенсація за невикористані дні відпусток йому не виплачена, отже відповідно він має право на отримання грошової компенсації середнього заробітку за затримку повного розрахунку 365 днів х 101. 97 = 37219 грн. 05 коп. Згідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. З вини роботодавця порушені гарантовані Конституцією України та законодавством про працю, право позивача на оплату праці, що призвело до душевних страждань, змін укладу життя. Він був вимушений долучати додаткові зусилля для організації свого життя та членів сім'ї. Відсутність засобів для проживання та задоволення своїх щоденних потреб спричиняло йому моральні страждання, а відповідачем не приймалися жодні дії для припинення таких страждань. Таким чином, з врахування наведеного вище, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судові витрати по справі, на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved