Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (надалі Відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, [PERSON], Товариство з обмеженою відповідальністю "Нью файненс сервіс" про визнання права власності на нерухоме майно та зняття з нього арешту. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він з Відповідачем, 02.11.2009 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу має малолітню дочку [PERSON], [INFO]. З березня 2015 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинені та з цього часу проживають окремо. За час перебування у шлюбі з Відповідачем, у спільну сумісну власність в 2013 році сторони набули приміщення столової загальною площею 89 кв.м., реєстраційний номер 183373007242, яка знаходиться за адресою: Волинська область, Ратнівський район, с. Видраниця, вул. Нова, 3. Зазначене майно було зареєстровано на ім'я Відповідача. 03.04.2017 року Позивачу стало відомо, що 15.03.2017 року державним виконавцем проведено опис та арешт майна, а саме приміщення столової, реєстраційний номер 183373007242, яка знаходиться за адресою: Волинська область, Ратнівський район, с. Видраниця, вул. Нова, 3, загальною площею 89 кв.м. Арештоване зазначене майно на підставі виконавчого провадження №52140857, боржником якого є Відповідач. Проте зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуте Відповідачем в період шлюбу. Разом з тим, про укладення договору позики, за яким проводиться стягнення, Позивачу нічого не відомо, його змісту він не знає, більше того згоди на укладення такого договору не давав. В період з 01.01.2014 року жодного майна Відповідач не придбала, а відтак отримані у позику кошти витратила на свої особисті потреби, у зв'язку з чим Позивач вважає, що накладення арешту на його частину приміщення порушує його право власності та позбавляє можливості користуватись та розпоряджатись майном. Просить визнати за ним право власності на 1/2 приміщення столової, реєстраційний номер 183373007242, місцезнаходження: Волинська область, Ратнівський район, с. Видраниця, вул. Нова, 3, загальна площа 89 кв.м., та виключити з постанови про опис та арешт майна вищевказане приміщення столової, звільнивши його з-під арешту. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, клопотань про перенесення розгляду справи не заявили. Суд, повно та всебічно зясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, які мають значення для справи перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, дійшов висновку про те, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ст.\~4\~Цивільного процесуального\~кодексу України (надалі ЦПК Украни) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.\~10\~ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.\~60\~Сімейного кодексу\~України (надалі СК України) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.\~61\~СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63\~СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно припису ст.\~65\~СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69\~СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.\~71\~СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.\~70\~Сімейного Кодексу\~України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя»\~№11,\~від 21\~грудня 2007\~року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК та ст. 372 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П. 23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.\~325\~ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооператив, сільськогосподарському виробничому кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно зі ст.\~68\~СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~355\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно ч. 3 та ч. 4 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, [PERSON] районни й суд звертає увагу на те, що чинне законодавство, що регулює сімейні правовідносини, встановлює презумпцію спільної власності на майно подружжя, набуте ним за час перебування у шлюбі. В силу ч. 2 ст. 370 цього Кодексу, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Як встановлено під час розгляду справи сторони [PERSON] та [PERSON], з 02 листопада 2009 року перебували у законному шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва прро шлюб (а.с. 7). Рішенням Ратнівського районного суду від 27 квітня 2017 року шлюб між ними розірвано офіційно. Перебуваючи у шлюбі 22 грудня 2009 році [PERSON] набула майнові права на приміщення столової в селі Видраниця Ратнівського району, доказом чого є договір купівлі-продажу майнового паю від №4 від 21.12.2009 року (а.с. 127). 16.10.2013 у визначеному законодавством порядку на імя [PERSON] зареєстровано право власності на приміщення столової за адресою: Волинська область, Ратнівський район, с. Видраниця, вул. Нова, 3, загальною площею 89 м. кв., та присвоєно реєстраційний номер 183373007242. Як зазначили присутні в судовому засідання представники сторін, вказане майно було набуте ними за рахунок спільних коштів. З огляду на наведене, беручи до уваги презумпцію спільності майна подружжя, набутого ним за час перебування у шлюбі, встановлену чинним законодавством та відсутність доказів, які свідчили б про протилежне, Суд дійшов висновку про те, що джерелом набуття у власність вказаних приміщень, були спільні кошти подружжя. 15 березня 2017 року старшим державним виконавцем Ратнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області [PERSON] проведено опис та арешт майна - приміщення столової \~реєстраційний номер\~183373007242\~за адресою:\~Волинська область,\~Ратнівський район,\~с.\~Видраниця,\~вул.\~Нова,\~3,\~ 16.03.2017\~винесена постанова\~про призначення\~субєкта оціночної\~діяльності \~субєкта господарювання\~для участі\~у виконавчому\~провадженні №52140857\~з виконання\~ виконавчого\~напису НВХ854860\~виданого 05.08.2016\~приватним нотаріусом\~Київського міського\~нотаріального округу\~про стягнення\~боргу в\~сумі 110391,03\~грн.\~на користь ТзОВ «Факторингова компанія «Рантьє». За результатами оцінки вартість приміщення складає 165629,00 грн. 27 грудня 2017 року ухвалою Волинського окружного адміністративного суду у справі № 803/1890/17\~ у виконавчому провадженні №52140857, відкритому [PERSON] районним відділом державної виконавчої служби Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 05.08.2016 року №629, щодо стягнення із [PERSON], на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє» заборгованості по кредитному договору №Z03.201.72520 від 04.09.2014 у розмірі 110 391,03 грн., стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нью файненс сервіс». 16 лютого 2017 року Ратнівським районним судом Волинської області розглянуто цивільну справу №\~ 166/1391/16-ц за позовом [PERSON], до [PERSON], про стягнення значної суми боргу і постановлено рішення яким позов задоволено та стягнуто з відповідачки 416548 гривень 39 копійок боргу. З метою виконання зазначеного рішення суду [PERSON] районним відділом державної виконавчої служби Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області відкрито виконавче провадження. Як вбачається з інформації з Єдиного реєстру боржників на виконанні у [PERSON] районному відділі державної виконавчої служби Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області щодо стягнення боргів із відповідача [PERSON] станом на день ухвалення рішення перебувають наступні виконавчі провадження №53949149, №54927972, №54928241,№57889650. Відносно позивача [PERSON] відкрито одне виконавче провадження № 58059951 про стягнення коштів на користь держави. Таким чином Суд дійшов висновку про те, що у виконавчих провадженнях, відкритих щодо стягнення грошових коштів з відповідачки [PERSON], відсутні відомості про стягнення цих же боргових зобовязань із Позивача. Таким чином Позивач не є солідарним боржником на рівні із відповідачем, а відтак стягнення боргів Відповідачки за рахунок належного йому майна є неприпустимим. Окрім того, як вказав у судовому засіданні представник Відповідача та підтвердив представник Позивача, кошти, які були отримані Відповідачем у Факторингової компанії «Рантьє» (правонаступником якої є ТзОВ «Нью файненс сервіс», залучене до участі у справі в якості третьої особи) та [PERSON], були використані Відповідачем на власні цілі, і в інтересах подружжя не використовувались. Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог\~ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Згідно\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, Суд дійшов висновку про обгрунтованість позовної вимоги [PERSON] про визнання права власності на Ѕ приміщення столової, а отже й про її задоволення. Разом з цим, щодо позовної вимоги про зняття арешту з майна, то Суд також дійшов висновку про його обґрунтованість, з огляду на наступне: Як вбачається з наведеного вище та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, арешт на приміщення, визнання права власності на які є предметом спору у даній справі, було накладено в межах виконавчого провадження. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини (ч. 2 ст. 59 згаданого Закону). З огляду на наведене, беручи до уваги, що позовна вимога про визнання права власності на частину нерухомого майна є обґрунтованою та підлягає до задоволення, а сама частка в майні в натурі не виділена, Ратнівський районний суд Волинської області вважає, що позов в цій частині є обгрунтованим та підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved