Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приміщенням, посилаючись на те, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] з моменту здачі будинку в експлуатацію, що підтверджується відміткою про місце реєстрації в паспорті. [INFO] їй виповнилося 83 роки. Відповідно до її пенсійного посвідчення № [NUMBER] вона є пенсіонером за віком, ветераном праці та інвалідом І групи. У зв`язку з похилим віком та незадовільним станом здоров`я, вона вже не може самостійно пересуватися і вимушена пересуватися виключно на інвалідному візку. 19.09.2020 року, громадянин [PERSON] демонтував старі вхідні двері в квартирі [ADDRESS] , - та на їхнє місце встановив нові. Звертає увагу суду, що вказані двері було встановлено на дверну коробку її вхідних дверей з все можливими порушеннями, що спричинило перешкоджання відкриттю її вхідних дверей. Як наслідок, її вхідні двері повністю не відкриваються. З цих підстав вона не може покинути квартиру чи повернутися до неї. Наголошує, що їй вже 83 роки, вона є інвалідом І групи та має незадовільний стан здоров`я. Час від часу їй доводиться викликати лікаря чи швидку медичну допомогу. Медичний персонал неодноразово скаржився, що їм доводиться просовуватися у напіввідчинені двері та просив вирішити вказане питання з сусідом, адже при такому відкриванні вхідних дверей, в разі необхідної госпіталізації, її неможливо буде винести з квартири, адже ані візок, ані ноші (носилки) у напіввідчинені двері не проходять. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням усунути перешкоду відкривання її вхідних дверей, проте останній відмахувався та казав, що нічого переставляти не буде. 22.09.2020 року вона звернулася до начальника Черкаського МРВ УДСНС України у Черкаській області полковника служби цивільного захисту Анатолія Кобки із заявою, в якій просила направити пожежного інспектора за адресою: [ADDRESS] та прийняти міри стосовно факту встановлення її сусідом [PERSON] (квартира [ADDRESS] ) вхідних дверей з порушенням норм пожежної безпеки, а саме: встановлені двері перешкоджають відкриванню її вхідних дверей. 01.10.2020 року вона отримала відповідь на своє звернення, згідно якого: 28.09.2020 року працівником Черкаського міськрайонного відділу Управління розглянута заява з виїздом за вказаною в заяві адресою. Під час виїзду було встановлено, що монтажем дверного блоку в квартирі [ADDRESS] громадянина [PERSON] , а саме ручкою дверного замка, зменшується нормована ширина розкриття у просвіті виходу з квартири [ADDRESS] громадянки [PERSON] в порушення пункту 2.23 Розділу III Наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1417 від 30.12.2014 р. «Про затвердження Правил пожежної безпеки в Україні» (далі - «ППБУ») та п. 7.2.9 ДБН В.1.1-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва» (Далі - "ДБН"). При цьому у п. 2.27 Розділу III, ППБУ та п. 7.2.9 ДБН В. 1.1-7 зазначено, що двері на шляхах евакуації повинні відчинятися в напрямку виходу з будівель (приміщень). Згідно п. 2.37 Розділу III ППБУ не допускається улаштовувати на шляхах евакуації пороги, виступи, турнікети, двері розсувні, підйомні, такі, що обертаються, та інші пристрої, які перешкоджають вільній евакуації людей, а також захаращувати шляхи евакуації меблями, обладнанням, різними матеріалами. Разом з тим, відповідно до п. 9.10 ДБН В.2.2-15:2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки» двері квартир у відчиненому положенні не повинні зменшувати розрахункову ширину сходових площадок і маршів. Цією відповіддю її також було повідомлено, що відповідно до вимог статей 65 та 67 Кодексу цивільного захисту України, органи державного нагляду (контролю) у сфері техногенної та пожежної безпеки не здійснюють нагляд в квартирах приватного житлового сектору, а питання, вказані в Вашій заяві, вирішуються місцевими органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування чи в судовому порядку. Разом з тим директору ТОВ «УК «НОВА ЯКІСТЬ», як управителю багатоквартирного будинку, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] направлено лист з вимогою усунення порушення правил пожежної безпеки в Україні по даному факту. З Відповідачем в інспектора особисто не вдалося поспілкуватися, так як [PERSON] вдома не було. 23.09.2020 року нею було подано онлайн-заяву Голові Департаменту архітектури, містобудування та інспектування щодо неправомірних дій відповідача. Письмової відповіді на вказане звернення не було надано, проте, у телефонній розмові з Головним спеціалістом Відділу контролю Управління державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту архітектури, містобудування та інспектування Діхтяренком Володимиром Миколайовичем , останній порадив їй звернутися до судового експерта, адже працівники Департаменту у зв`язку з карантином, викликаним пандемією «Covid-19» не виходять на місця. 24.09.2020 року нею було подане письмове звернення відповідачу з вимогою усунути влаштовану ним перешкоду, проте громадянин [PERSON] вказану вимогу не виконав. 25.09.2020 року за порадою представника Департаменту архітектури, містобудування та інспектування була змушена звернутися до судового експерта. Судовий експерт Гнатюк Віктор Григорович пояснив про необхідність проведення судової будівельно-технічної експертизи. З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 44/20/буд слідує, що в зв`язку з встановленням нового дверного блоку в квартирі [ADDRESS] порушені вимоги п. 7.2.7 Державних будівельних норм України ДБН В. 1.1-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва. Загальні вимоги», яким нормується ширина у просвіті евакуаційних виходів (дверей), яка повинна бути не менше 80 см, а той самий час: ширина розкриття у просвіті дверного отвору квартири [ADDRESS] в зв`язку з встановленням дверного блоку в квартирі [ADDRESS] обмежена ручкою дверного замка дверного блоку [ADDRESS] і становить 62 см; ширина у просвіті виходу з квартири [ADDRESS] становить 77 см. При встановленні дверного блоку в квартирі [ADDRESS] дверна коробка встановлена не в рівень зі стіною між сходовою клітиною і квартирою, відстань між металевою дверною коробкою на стіною становить 1, 5 см, що порушує вимоги п. 5.2.2 Державного стандарту України ДСТУ Б В.2.6-23:2009 «Конструкції будинків і споруд. Блоки віконні та дверні.» Загальні технічні умови, згідно з якими значення граничних відхилень зовнішніх розмірів коробок від проектних значень не повинно перевищувати +/. 4, 0 мм. При одночасному відкриванні обох дверних полотен дверних коробок квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] можливе пошкодження вищевказаних дверних полотен та травмування осіб, що виходять з квартири. Вказана експертиза коштувала 4545,00 грн., що включало в себе: оплату за проведення самої експертизи 4500,00 грн. та комісію банку 45,00 грн. 26.09.2020 року вона спілкувалася з відповідачем в присутності сусіда [PERSON] , який проживає в їхньому будинку в квартирі [ADDRESS] та її дочки, [PERSON] . 27.09.2020 року вона була вимушена викликати поліцію, що підтверджується складеним протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 27.09.2020 року та поясненнями від 27.09.2020 року. 13.10.2020 року, старшим дільничним офіцером поліції Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області майором поліції Русланом Голованьом за погодженням з Начальником сектору превенції Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області капітаном поліції Олександром Крижнієм було складено довідку про результати розгляду звернення [PERSON] . У зв`язку з систематичними душевними хвилюваннями, переживаннями та психологічними напруженнями, які були викликані неправомірними діями відповідача, небажанням останнього усувати створені ним перешкоди, в неї погіршилося самопочуття, з`явилося безсоння, головний біль, плаксивість, тривога за своє життя та здоров`я, в наслідок чого, була змушена звернутися до лікаря за корекцією лікування. Так як вона не мала фізичної змоги покинути квартиру, до лікаря змушена була направляти дочку. Декілька разів вона була змушена звертатися до сімейного лікаря, що підтверджується оглядами терапевта (сімейного лікаря). Лікарю важко спрогнозувати, коли покращиться її стан, так як через неправомірні дії гр. [PERSON] вона постійно перебуває в пригніченому стані, систематичні депресії та паніки не дають пришвидшити процедуру лікування. Психічний стан лише погіршує фізичне самопочуття. Таким чином, внаслідок неправомірних дій відповідача, які проявилися у перешкоджанні їй у реалізації її права на вільне пересування та переміщення, їй були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характеру немайнових втрат, які вона переживає по сей день, оцінює в 5000,00 грн. Вважає такий розмір моральної шкоди більш ніж обґрунтованим, адже окрім підвищеної знервованості, морального пригнічення та приниження її гідності з підстав інвалідності, вона також два місяці вже не може вийти з квартири, в якій проживає. З вище викладених підстав зазначена сума моральної шкоди є співрозмірною завданій моральній шкоді. 19.10.2020 року відповідачу було направлено повторну вимогу про усунення перешкод у користуванні сходовим майданчиком, проте як і з попередньою, жодної відповіді на неї не надійшло. Наразі відповідач відмовляється вирішувати викладену проблему в добровільному порядку і повідомляє, що не буде усувати організовані ним перешкоди. З усної розмови повідомив, що він встановив двері так, як вважає за потрібне і як зручно йому, проблеми інших сусідів його не обходять, якщо не можуть вийти з власної квартири, то нехай сидять вдома. Така надмірна зухвалість гр. [PERSON] є нічим не обумовленою, окрім очевидної неприязні до осіб з фізичними вадами здоров`я, пенсіонерами, особами похилого віку. В діях відповідача присутня явно виражена дискримінація осіб з інвалідністю. Демонстративні покази того, що він може зайти боком у її вхідні двері і йому нічого не перешкоджає завдає ще більшого пригнічення її, адже вона не може встати з інвалідного візка і пройти боком у вхідні двері власної квартири, як і не може придбати якісь меблі чи крупно габаритні побутові прилади, або ж винести з квартири старі. Просить зобов`язати гр. [PERSON] усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом демонтажу вхідних дверей до квартири [ADDRESS] та встановленні їх належним чином, щоб вони не перешкоджали повноцінному відкриванню вхідних дверей до квартири [ADDRESS] . Зобов`язати гр. [PERSON] відшкодувати на користь [PERSON] понесені збитки на судову будівельно-технічну експертизу у розмірі 4545,00 грн. Зобов`язати гр. [PERSON] відшкодувати на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. 18.01.2021 року позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій просить зобов`язати гр. [PERSON] усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом демонтажу вхідних дверей до квартири [ADDRESS] та встановленні їх належним чином, щоб вони не перешкоджали повноцінному відкриванню вхідних дверей до квартири [ADDRESS] . Зобов`язати гр. [PERSON] відшкодувати на користь [PERSON] понесені збитки на судову будівельно-технічну експертизу у розмірі 4545,00 грн. Зобов`язати гр. [PERSON] відшкодувати на користь [PERSON] понесені витрати на правову допомогу. Зобов`язати гр. [PERSON] відшкодувати на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в позові відмовити. Відповідачем надано відзив, який приєднаний до матеріалів справи. [PERSON] в судове засідання не з`явилася. 18.01.2021 року [PERSON] надано пояснення щодо позову, в яких зазначає, що позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. вважає їх в повній мірі обґрунтованими. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії свідоцтва на право власності на житло від 09.07.1997 року, виданого Соснівським райвиконкомом м. Черкаси, квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної, сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії договору дарування частини квартири [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою [ADDRESS] з 11.10.1978 року по даний час, що підтверджується відміткою про місце реєстрації в паспорті [PERSON] . Відповідно до копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] [PERSON] є пенсіонером за віком, інвалідом 1 групи, підгрупи Б, загальне захворювання. Також [PERSON] є ветераном праці, що підтверджується копією посвідчення серія [NUMBER] . З відповіді КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 18.12.2020 року № 877, згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 01.01.2013 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у Черкаському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації за: [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого органом приватизації Соснівського районного виконавчого комітету 27.11.1995 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 241220773 від 21.01.2021 року відомості щодо права власності на квартиру [ADDRESS] відсутні. [INFO] [PERSON] померла. Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частина 1 статті 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 13.11.2020 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що 19.09.2020 року, громадянин [PERSON] демонтував старі вхідні двері в квартирі [ADDRESS] , - та на їхнє місце встановив нові. Двері було встановлено на дверну коробку її вхідних дверей з порушеннями, що спричинило перешкоджання відкриттю її вхідних дверей. Як наслідок, її вхідні двері повністю не відкриваються. З цих підстав вона не може покинути квартиру чи повернутися до неї. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання, які не можуть обмежуватися у вказаний спосіб. Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханнями та письмовими зверненнями усунути перешкоду відкривання її дверей, однак ніяких дій зі сторони відповідача не відбулося, письмових відповідей на звернення не надходило. 22.09.2020 року позивач звернулася до начальника Черкаського МРВ УДСНС України у Черкаській області полковника служби цивільного захисту Анатолія Кобки із заявою, в якій просила направити пожежного інспектора за адресою: [ADDRESS] та прийняти міри стосовно факту встановлення її сусідом [PERSON] (квартира [ADDRESS] ) вхідних дверей з порушенням норм пожежної безпеки, а саме: встановлені двері перешкоджають відкриванню її вхідних дверей. Відповідно до відповіді Черкаського міськрайонного відділу управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області від 01.10.2020 року вих. № 977/18-08, повідомлено, що 28.09.2020 року працівником Черкаського міськрайонного відділу Управління розглянута заява з виїздом за вказаною в заяві адресою. Під час виїзду було встановлено, що монтажем дверного блоку в квартирі [ADDRESS] громадянина [PERSON] , а саме ручкою дверного замка, зменшується нормована ширина розкриття у просвіті виходу з квартири [ADDRESS] громадянки [PERSON] в порушення пункту 2.23 Розділу III Наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1417 від 30.12.2014 року «Про затвердження Правил пожежної безпеки в Україні» (далі - «ППБУ») та п. 7.2.9 ДБН В.1.1-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва» (Далі - «ДБН В.1.1-7»). При цьому у п. 2.27 Розділу III, ППБУ та п. 7.2.9 ДБН В.1.1-7 зазначено, що двері на шляхах евакуації повинні відчинятися в напрямку виходу з будівель (приміщень). Згідно п. 2.37 Розділу III ППБУ не допускається улаштовувати на шляхах евакуації пороги, виступи, турнікети, двері розсувні, підйомні, такі, що обертаються, та інші пристрої, які перешкоджають вільній евакуації людей, а також захаращувати шляхи евакуації меблями, обладнанням, різними матеріалами. Разом з тим, відповідно до п. 9.10 ДБН В.2.2-15:2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки» двері квартир у відчиненому положенні не повинні зменшувати розрахункову ширину сходових площадок і маршів. Даною відповіддю також повідомлено, що відповідно до вимог статей 65 та 67 Кодексу цивільного захисту України, органи державного нагляду (контролю) у сфері техногенної та пожежної безпеки не здійснюють нагляд в квартирах приватного житлового сектору, а питання, вказані в заяві, вирішуються місцевими органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування чи в судовому порядку. Разом з тим директору ТОВ «УК «НОВА ЯКІСТЬ», як управителю багатоквартирного будинку, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] направлено лист з вимогою усунення порушення правил пожежної безпеки в Україні по даному факту. також повідомлено, що з власником квартири громадянином [PERSON] неможливо провести бесіду та роз`яснити вимоги нормативно-правових актів з питань пожежної безпеки та відповідальність за порушення вищезазначених норм, оскільки він фізично не перебуває за вказаною адресою. 23.09.2020 року позивачем було подано онлайн-заяву Голові Департаменту архітектури, містобудування та інспектування щодо неправомірних дій відповідача. Письмової відповіді на вказане звернення не було надано, проте, у телефонній розмові з Головним спеціалістом Відділу контролю Управління державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту архітектури, містобудування та інспектування [PERSON] , останній порадив звернутися до судового експерта, адже працівники Департаменту у зв`язку з карантином, викликаним пандемією «Covid-19» не виходять на місця. З висновку № 44/20/буд судової будівельно-технічної експертизи від 25.09.2020 року при встановленні дверного блоку в житловій квартирі [ADDRESS] порушені вимоги чинних на даний час нормативних будівельних документів: В зв`язку з встановленням нового дверного блоку в квартирі [ADDRESS] порушені вимоги п. 7.2.7 Державних будівельних норм України ДБН В. 1.1-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва. Загальні вимоги», яким нормується ширина у просвіті евакуаційних виходів (дверей), яка повинна бути не менше 80 см, а той самий час: ширина розкриття у просвіті дверного отвору квартири [ADDRESS] в зв`язку з встановленням дверного блоку в квартирі [ADDRESS] обмежена ручкою дверного замка дверного блоку [ADDRESS] і становить 62 см; ширина у просвіті виходу з квартири [ADDRESS] становить 77 см. При встановленні дверного блоку в квартирі [ADDRESS] дверна коробка встановлена не в рівень зі стіною між сходовою клітиною і квартирою, відстань між металевою дверною коробкою та стіною становить 1,5 см, що порушує вимоги п. 5.2.2 Державного стандарту України ДСТУ Б В.2.6-23:2009 «Конструкції будинків і споруд. Блоки віконні та дверні.» Загальні технічні умови, згідно з якими значення граничних відхилень зовнішніх розмірів коробок від проектних значень не повинно перевищувати +/- 4,0 мм. Примітка: при одночасному відкриванні обох дверних полотен дверних коробок квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] можливе пошкодження вищевказаних дверних полотен та травмування осіб, що виходять з квартири. 27.09.2020 року від [PERSON] прийнято заяву про кримінальне правопорушення щодо можливого порушення її прав власником квартири [ADDRESS] будинку за місцем проживання. 13.10.2020 року, старшим дільничним офіцером поліції Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області майором поліції Русланом Головань, за погодженням з Начальником сектору превенції Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області капітаном поліції Олександром Крижнієм складено довідку про результати розгляду звернення [PERSON] , з якої вбачається, що у даному випадку не вбачаються ознаки складу злочину КК України, а вбачаються цивільно-правові відносини. Стаття 152 Житлового кодексу Української РСР та п. 1.4.4 «Правил утримання же будинків та прибудинкових територій», затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17 травня 2005 року забороняють здійснювати переобладнання і перепланування жилих будинків, і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту. Пунктом 8 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства щодо здійснення ремонту чи реконструкції приміщень або їх частин, не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг. Частиною 2 статті 383 ЦК України передбачено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Користувач (член родини власника житла) має аналогічні права як і власник житла, в якому він проживає, за виключенням права розпоряджатися встановленим майном. Аналогічна норма викладена і в ч. 1 ст. 405 ЦК України. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у| будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК Української РСР. Таким чином [PERSON] має право володіти та користуватися житловим приміщенням (квартирою доньки), в якій проживає, і відповідач не в праві обмежувати її в доступі до її житла (як шляхом неналежного встановлення вхідних дверей до власної квартири, так і в будь-який інший спосіб, який порушує її законні права та свободи). Згідно ст. 3 Конвенції про права осіб з інвалідністю закріплені основні принципи, серед яких: а) повага до притаманного людині достоїнства, її особистої самостійності, зокрема свободи робити власний вибір, і незалежності; b) недискримінація; с) повне й ефективне залучення та включення до суспільства; d) повага до особливостей осіб з інвалідністю і прийняття їх як компонента людської різноманітності й частини людства; е) рівність можливостей; f) доступність; g) рівність чоловіків і жінок; h) повага до здібностей дітей з інвалідністю, що розвиваються, і повага до права дітей з інвалідністю зберігати свою індивідуальність. Статтею 4 Конвенції встановлено, що держави-учасниці зобов`язуються забезпечувати й заохочувати повну реалізацію всіх прав людини й основоположних свобод всіма особами з інвалідністю без будь-якої дискримінації за ознакою інвалідності. Із цією метою держави-учасниці зобов`язуються: вживати всіх належних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, що визнаються в цій Конвенції; вживати всіх належних заходів, зокрема законодавчих, для зміни чи скасування існуючих законів, постанов, звичаїв та практик, які є дискримінаційними стосовно осіб з інвалідністю; ураховувати осіб з інвалідністю в усіх стратегіях і програмах захисту і заохочення прав людини; утримуватися від будь-яких дій або методів, які не узгоджуються із цією Конвенцією, і забезпечувати, щоб державні органи та установи діяли відповідно до цієї Конвенції; уживати всіх належних заходів для усунення дискримінації за ознакою інвалідності з боку будь-якої особи, організації або приватного підприємства. Ніщо в даній Конвенції не зачіпає будь-яких положень, які більшою мірою сприяють реалізації прав осіб з інвалідністю і можуть міститися в законах держави-учасниці або нормах міжнародного права, що є чинними в цій державі. Не допускається жодне обмеження чи применшення будь-яких прав людини й основоположних свобод, що визнаються або існують у будь-якій державі-учасниці цієї Конвенції на підставі закону, конвенцій, правил або звичаїв, під приводом, що в цій Конвенції не визнаються такі права чи свободи або що в ній вони визнаються в меншому обсязі. Згідно із ст. 5 Конвенції держави-учасниці визнають, що всі особи є рівними перед законом і за ним та мають право на рівний захист закону й рівне користування ним без будь-якої дискримінації. Держави-учасниці забороняють будь-яку дискримінацію за ознакою інвалідності й гарантують особам з інвалідністю рівний та ефективний правовий захист від дискримінації на будь-якому ґрунті. Для заохочення рівності й усунення дискримінації держави-учасниці вживають усіх належних заходів для забезпечення розумного пристосування. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 12 Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб усі заходи, пов`язані з реалізацією правоздатності, передбачали належні та ефективні гарантії недопущення зловживань відповідно до міжнародного права з прав людини. Такі гарантії повинні забезпечувати, щоб заходи, пов`язані з реалізацією правоздатності, орієнтувалися на повагу до прав, волі та переваг особи, були вільні від конфлікту інтересів і недоречного впливу, були співрозмірними обставинам цієї особи й пристосовані до них, застосовувалися протягом якомога меншого строку й регулярно перевірялися компетентним, незалежним та безстороннім органом чи судовою інстанцією. Ці гарантії повинні бути пропорційними мірі, якою такі заходи зачіпають права та інтереси цієї особи. З урахуванням положень цієї статті держави-учасниці вживають усіх належних і ефективних заходів для забезпечення рівних прав осіб з інвалідністю на володіння майном і його успадкування, на управління власними фінансовими справами, а також на рівний доступ до банківських позик, іпотечних кредитів та інших форм фінансового кредитування й забезпечують, щоб особи з інвалідністю не позбавлялися довільно свого майна. За статтею 13 Конвенції держави-учасниці забезпечують особам з інвалідністю нарівні з іншими ефективний доступ до правосуддя, зокрема передбачаючи процесуальні та відповідні вікові корективи, які полегшують виконання ними своєї ефективної ролі прямих і опосередкованих учасників, у тому числі свідків, на всіх стадіях юридичного процесу, зокрема на стадії розслідування та інших стадіях попереднього провадження. Положенням ст. 18 Конвенції закріплено, що держави-учасниці визнають права осіб з інвалідністю на свободу пересування, на свободу вибору місця проживання та на громадянство нарівні з іншими. Статтею 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено, що діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у виявленні, усуненні перепон і бар`єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об`єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об`єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв`язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту; охороні здоров`я; соціальному захисті; забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації осіб з інвалідністю; наданні пристосованого житла; сприянні громадській діяльності. Соціальний захист осіб з інвалідністю є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей осіб з інвалідністю нарівні з іншими громадянами. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких: про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном; про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника; про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК України. В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Суд знаходить вказану обставину позивачем такою, що доводить факт здійснення [PERSON] перешкод [PERSON] у користуванні нею квартири та вважає, що належним способом захисту порушеного права останньої є зобов`язати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом демонтажу вхідних дверей до квартири [ADDRESS] та встановити їх таким чином, щоб вони не перешкоджали повноцінному відкриванню вхідних дверей до квартири [ADDRESS] . Відповідач в судовому засіданні посилався на те, що позивачем також були замінені двері з порушенням та письмової згоди від його матері не має, однак суд не може взяти до уваги дані твердження, оскільки відповідач не надав доказів про заміну позивачем вхідних дверей з порушеннями. В судовому засіданні відповідач заявляв клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, яке ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.04.2021 року залишено без задоволення, оскільки відповідачем не надано обґрунтованих пояснень стосовно неповноти висновку експерта або неясності висновку у первинному висновку експертизи. Інших доказів відповідачем суду не надано. Стосовно згоди матері відповідача на заміну вхідних дверей позивача, то зі слів представника позивача двері позивача були встановлені за 4 роки до смерті матері відповідача - [PERSON] . Мати [PERSON] за ці роки не зверталася ні до позивача, ні до інших служб на неправомірні дії позивача. Представник позивача стверджує про те, що між позивачем та мітірю відповідача - [PERSON] була домовленість про заміну дверей позивача. Відповідачем не спростована дана позиція представника позивача. Посилання відповідача на те, що на даний час він частково усунув порушення шляхом зняття ручки на вхідних дверях, суд також не може взяти до уваги, оскільки захист повинен бути ефективним, а відповідачем можливе самостійне встановлення ручки на дверях. Позивач в позовній заяві зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які проявилися у перешкоджанні їй у реалізації її права на вільне пересування та переміщення, були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характеру немайнових втрат, які вона переживає по цей день, оцінює в 5000,00 грн. Вважає такий розмір моральної шкоди більш ніж обґрунтованим, адже окрім підвищеної знервованості, морального пригнічення та приниження її гідності з підстав інвалідності, вона також два місяці вже не може вийти з квартири, в якій проживає. Відповідно до частин першої-другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 (в редакції від 24.10.2003) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та є вина зазначеної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п. 3,5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.3.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, для відшкодування моральної шкоди в даній справі необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім`ї чи близьких родичів або у зв`язку з пошкодженням його майна. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача. Суд вважає доведеними факт спричинення позивачу моральних страждань внаслідок неправомірних дій відповідача, які проявилися у перешкоджанні [PERSON] користування квартирою, в якій вона проживає, що об`єктивно негативно вплинуло на психологічний стан позивача та приниження її гідності з підстав інвалідності. Суд виходячи із засад розумності та справедливості, оцінюючи докази, надані позивачем в обґрунтування спричинення останній моральних страждань, вважає можливим задовольнити вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позивач [PERSON] являється інвалідом 1 групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, до стягнення з [PERSON] на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 1816 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За змістом ч.ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та адвокатом Тарасенко Андрієм Юрійовичем укладено договір про надання правової допомоги від 10 листопада 2020 року. Відповідно до додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 10.11.2020 року орієнтовний розрахунок надання юридичних послуг до договору про надання правової допомоги від 10.11.2020 року, з розрахунку, що 1 година роботи коштує 500 грн., роботи будуть надані на загальну суму 7500 грн. Відповідно до акту виконаних робіт (наданих юридичних послуг) до договору про надання правової допомоги від 10.11.2020 року (уточнений) від 22 червня 2021 року, вказана справа для адвоката є нескладною, тому з погодженням сторін було обумовлено 1 годину роботи адвоката оцінювати в 500 грн. З такого розрахунку слідує, що роботи були надані на загальну суму 10500 грн. Згідно наданої квитанції до прибуткового касового ордеру № 2 від 22.05.2021 року, платіжних доручень від 20.04.2021 року, 09.04.2021 року, 09.03.2021 року, 04.02.2021 року 25.02.2021 року, 17.01.2021 року [PERSON] сплачено адвокату Тарасенко А.Ю. витрати за надання правової допомоги у розмірі 7550 грн. У п.п. 113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07 листопада 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Суд зважає на те, що сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правову допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановлені процесуальним законодавством. За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 7500 грн., що на думку суду є обґрунтованими, та відповідають принципу розумності, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді. За проведення судової будівельно-технічної експертизи позивачем [PERSON] були сплачені кошти у розмірі 4500 грн., які відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають до стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] . В позовній заяві позивач просила також стягнути з відповідача на її користь 45 грн. комісії банку, які були нею сплачені при сплаті коштів за проведення судової будівельно-технічної експертизи, однак суд вважає, що дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки дані витрати не є судовими витратами, пов`язаними з розглядом даної справи. Відповідно до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 95 Цивільного процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Outcome: approved