Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] .В будинку зареєстрована відповідачка, яка з весни 2016 в будинку не проживає. Відповідачка не оплачує житлово-комунальні послуги, не здійснює поточного ремонту, не користується житлом. За таких умов позивач звернувся до суду з даним позовом та покликаючись на положення ст.72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, просить суд його задовольнити, визнавши відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Також просить звільнити його від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір». Позивач позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Надав суду пояснення щодо вищезазначених обставин. Відповідачка повторно не з`явилась в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідачка є належним чином повідомленою про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідачка мала можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без її участі, відзив на позов до суду не подала, тому судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач проти такого вирішення справи не заперечує. Судом приймається до уваги, що за положеннями ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] В будинку зареєстрована відповідачка, яка з весни 2016 року в будинку не проживає. Факт відсутності відповідачки підтверджується наданими актами, затвердженими сільським головою Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області Виговським А. ,що складені комісією працівників сільської ради від 11.09.2018 року, від 30.10.2018 року, від 05.11.2018 року, згідно яких відповідачка протягом тривалого часу (зокрема, з 27.05.2016 року і на даний час) за місцем реєстрації, а саме - [ADDRESS] , не проживає. Даний факт також підтверджується і показаннями свідків - [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що з весни 2016 року відповідачка в будинку не проживає. Отже, при розгляді справи були підтверджені доводи позивача про те, що відповідачка з 2016 року не користувалась будинком, не сплачувала за житлово-комунальні послуги, не користується цим будинком і на даний час, її особисті речі в будинку відсутні. Позивач покликався на положення ст. 72 ЖК УРСР, ч.2 ст 405 ЦК України, та просив задоволити позов з огляду на приписи зазначених норм. Суд не погоджується з посиланнями позивача на норми ст. 72 ЖК УРСР. Норми ст. 72 ЖК УРСР застосовуються щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, і не можуть бути застосовані до даних правовідносин. Адже правовідносини між позивачем та відповідачем виникли з приводу користування будинком, який належить позивачеві на праві власності, і не належить до державного і громадського житлового фонду. Суд вважає доречним застосування положень ч.2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Правовий зміст права користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані, в тому числі, й зі зняттям з реєстрації місця проживання. Частина 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином в ході розгляду справи були встановлені обставини, які дають підстави для задоволення заявленого позову. Судом встановлено, що відповідачка втратила право на користування житлом позивача. Зважаючи на наведене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як того вимагає ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, оскільки він є обґрунтованим і доведеним. Щодо судових витрат. Одночасно з поданням позовної заяви позивачем було подано клопотання про звільнення його від сплати судового збору. В обґрунтування заявленого клопотання зазначав, він є учасником бойових дій, а тому в силу положень статті 5 Закону України «Про судовий збір» просив звільнити його від сплати судового збору. Відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Так, оскільки позивач є учасником бойових дій, даний спір стосується його порушених прав, тому наявні підстави для задоволення заяви [PERSON] та звільнення його від сплати судового збору. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved