Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , СЛУЖБА У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. На підставі свідоцтва про право власності від 17.04.1997 та витягу №78417505 позивач та її діти, [PERSON] , [PERSON] є співвласниками житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є донькою її рідної сестри [PERSON] , тобто племінницею позивача. Відповідач з 07.11.2012 зареєстрована у житловому приміщенні, що належить на праві власності позивачу та третім особам, проте фактично проживає за іншою адресою, а саме, [ADDRESS] . Жодного дня відповідач та діти у квартирі не проживали, не користувалися житлом за місцем реєстрації як місцем проживання. Особистих речей відповідача та її дітей у квартирі немає. Заначене підтверджується актами депутатів від 20.09.2016 та 08.11.2017. Через реєстрацію [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позивач вимушена сплачувати за них комунальні послуги, виникають складнощі у призначенні субсидії. Просила визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] через канцелярію суду надала відзив на позовну заяву де зазначила таке. З позовом про визнання таким що втратили право користування житловим приміщенням відповідача [PERSON] та двох її малолітніх синів звернулась [PERSON] , яка володіє спірною квартирою на праві спільної сумісної власності. Інші співвласники не є позивачами і не підтримують позовних вимог. Посилаючись на ст. 405 ЦК України зазначила, що потрібно враховувати, що діти тимчасово не проживають у квартирі, саме у зв`язку зі створенням позивачем перешкод у користуванні житлом, тому відсутні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст. 107 ЖК України. Крім того, батьками дитини не вирішувалося питання визначення місця проживання дитини, тому підтвердження обставин вибуття малолітніх дітей відповідача на постійне місце проживання в інше жиле приміщення не є доведеним. Відповідач [PERSON] тимчасово не проживає у квартирі з поважних причин, іншого житла ані вона, ані її малолітні діти не мають, інтересу до даного житлового приміщення вона не втрачала, так як зареєструвалась на прохання [PERSON] щоб остання змогла отримати іншу квартиру, а в спірній квартирі відповідач мала намір проживати разом зі своїми дітьми до того часу поки відповідач не придбає власного житла. Просила відмовити в задоволенні позову(т. 1 а. с. 32-35). Також, через канцелярію суду представник третьої особи СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ надала пояснення на позовну заяву, вказала, що реєстрація малолітніх дітей була вчинена за згодою всіх членів сім`ї, і це надає можливість батькам малолітніх дітей реалізовувати права на виховання, навчання та лікування своєї дитини за місцем реєстрації - у дитячих садочках, школах, лікарнях, тощо. Не підтверджені відомості про забезпеченість малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] іншим житлом. Вимоги про визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням суперечать інтересам останніх, а тому, просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог (т. 1 а. с. 156-157). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 жовтня 2018 року прийнято до провадження справу та ухвалено здійснювати розгляд в порядку загального позовного провадження (а. с. 88-89). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 січня 2019 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, СЛУЖБУ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, правонаступником - СЛУЖБОЮ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ (а. с. 123 - 125). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 липня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майном залишено без руху. (а. с. 173 - 175). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 серпня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майном повернуто позивачеву (а. с. 194 - 195). Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, суду пояснила, що [PERSON] є її племінницею. На прохання відповідача вона погодилась на реєстрацію [PERSON] та її дітей у квартирі [ADDRESS] , що належить їй, [PERSON] та [PERSON] на праві власності. Жодного дня відповідач та діти у квартирі не проживали, не користувалися житлом за місцем реєстрації як місцем проживання. Особистих речей відповідача та її дітей у квартирі немає. Фактично [PERSON] проживає у будинку батьків за адресою: [ADDRESS] . Позивач вимушена сплачувати за відповідача та її дітей комунальні послуги, виникають складнощі у призначенні субсидії. Просила визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві. Посилаючись на приписи ст. ст. 16, 317, 319, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 156 ЖК України просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що позивач є її тіткою. У спірній квартирі вона з дітьми зареєструвалась за проханням позивача, бо [PERSON] хотіла отримати квартиру. Відповідач та її діти у квартиру не вселялись і ніколи там не мешкали. Позивач не пускає [PERSON] та її дітей проживати у спірній квартирі, їх речей у помешканні немає і не було. Відповідач не сплачувала комунальні послуги з тих причин що у квартирі вона не мешкає, будь-які ремонтні роботи у помешканні не проводила. [PERSON] не просила ключі від квартири у позивача, до відповідних органів щодо перешкод у користуванні житлом не зверталась. Вона з дітьми постійно мешкала і мешкає у будинку батьків у селі Просяне. На даний час вона не може знятися з реєстрації, бо їй нема куди прописатися. Житла на праві власності вона не має, бо після смерті батька відмовилась від спадщини на частку будинку, де мешкає з дітьми, на користь брата. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що [PERSON] з дітьми в спірній квартирі не мешкає, бо її туди не пускають. Вважає що у справі має бути три позивача, бо право власності належить трьом особам й частки кожного не виділені, у якості третьої особи повинен був бути залучений батько дітей. Окрім того, у свідоцтві про нарождення [PERSON] , [PERSON] матір`ю записана [PERSON] , а не [PERSON] . Посилаючись на вимоги ст. 405 ЦК України, ст. 107 ЖК України просила у позові відмовити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, не заперечує проти їх задоволення. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, не заперечує проти їх задоволення. Свідок [PERSON] суду показала, що позивач це її сусідка. Відповідача та її дітей не знає. У квартирі [PERSON] ніколи не мешкали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Коли складали акт щодо мешканців квартири, вона, свідок, була присутня і його підписувала. Свідок [PERSON] суду показала, що з дитинства мешкала по сусідству з позивачем, їх квартири на одному поверсі. Окрім [PERSON] та її сім`ї нікого у спірній квартирі не бачила, хоча заходила до позивача часто. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не є сім`єю позивача. Коли складали акт щодо мешканців квартири, вона, свідок, була присутня і його підписувала. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. З дублікату, виданого [PERSON] 18 листопада 2016 року ВІДДІЛОМ ПРИВАТИЗАЦІЇ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ на підставі Розпорядження ВІДДІЛУ ПРИВАТИЗАЦІЇ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ № 2483 від 18 листопада 2016 року, замість втраченого Свідоцтва про право власності на житло від 17.04.1997, виданого органом приватизації житлового фонду НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ на підставі Розпорядження органу приватизації житлового фонду НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ № 829 від 6 квітня 1997 року, на ім`я власників - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вбачається що квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної (сумісної) власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Примірник Свідоцтва зберігається у справах ВІДДІЛУ ПРИВАТИЗАЦІЇ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ(ар. 12). Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 78417505, сформованого 19.01.2017 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] на підставі дубліката виданого 18 листопада 2016 року замість втраченого свідоцтва про право власності на житло від 17.04.1997. Форма власності спільна сумісна (а. с. 13). За довідкою про склад сім?ї виданою 03.10.2017 року ВИКОНАВЧИМ ОРГАНОМ З ПИТАНЬ РЕЄСТРАЦІЇ МІСЦЯ ПРОЖИВАННЯ ФІЗИЧНИХ ОСІБ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ НОВОВОДОЛАЗЬКОГО РАЙОНУ ХАКРІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 14). Будинкова книга для прописки громадян містить інформацію щодо реєстрації в будинку [ADDRESS] позивача, відповідача з дітьми та третіх осіб (а. с. 15 - 17). Відповідно до Акту Депутата виборчого округу № 5 Нововодолазької селищної ради Огурцова С. І. від 08.11.2017 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з листопада 2017 року за адресою: [ADDRESS] , не проживають. Акт складено у присутності двох свідків [PERSON] , [PERSON] (а. с. 18). Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та ч. 1 ст. 319 ЦК, в якій передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено права власника житлового будинку, квартири, а саме, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Також, права громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, передбачені ст. 150 ЖК України - користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстровані, але не мешкають [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] та [PERSON] . Позивач ставить питання щодо визнання втратившими право користування житловим приміщенням відповідача та її дітей, посилаючись на порушення її прав як власника квартири. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначені норми визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Разом з тим, за ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Вирішуючи спір, суд, відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Згідно з актом обстеження проживання, складеного депутатом Просянської сільської ради Гулалою Ю. О. 20.09.2016, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] постійно проживають за адресою: [ADDRESS] , але зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а. с. 18). За ч. ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини в даному випадку є похідними від права батьків (або одного з них), оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за місцем мешкання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати право щодо визначення місця свого проживання лише за досягнення певного віку Набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. [PERSON] , що не є власницею спірного житла, у судовому засіданні не спростовувала твердження позивача що ніколи не вселялась у квартиру і ніколи там не мешкала, тільки була зареєстрована, фактично жила у [ADDRESS] . Відповідач не тільки не оспорювала зазначене, а навпаки підтверджувала. Разом з матір`ю у с. Просяне мешкали діти [PERSON] та [PERSON] . Право користування чужим майном регламентовано главою 32 ЦК України. Частина ст. 401 ЦК України визначила, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Приписами ст. 405 ЦК України визначені права виключно члена сім`ї власника житла на користування цим житлом, а саме, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19) дійшов висновку, що положення ст. 405 ЦК України застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. При вирішенні спорів про виселення з наданням іншого житла або без такого при користуванні гуртожитками або квартирами, які не належать користувачеві на праві приватної власності, а також між власниками житлового приміщення (за умови наявності права приватної власності на таке жиле приміщення) з вимогами виселення осіб, які не є членами сім`ї власника, положення статті 405 ЦК України не застосовуються. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено й не оспорювалось відповідачем, що [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ними і ведуть з ними спільне господарство. Приймаючи до уваги викладене, суд доходить висновку, що є хибною думка як представника позивача адвоката Майбороди С. С. , так і представника відповідача адвоката Крецул Л. М. щодо застосування до правовідносин, що виникли між сторонами, положень ст. 405 ЦК України. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оскільки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є власниками спірного житла, а також не є членами сім`ї власників квартири, суд доходить висновку, що відповідач та її малолітні діти набули право користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Оскільки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] спільним побутом з власниками квартири не пов`язані, тому їх право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України, а саме, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже позивачем надано докази на обґрунтування позовних вимог, а саме, наявність у позивача права власності та наявності перешкод у користуванні майном. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) наголосила, що має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У справі що роглядається визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, ураховуючи те, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] забезпечені іншим житловим приміщенням, що відповідачем не спростовано, і жодного разу не виявляли намірів щодо користування житлом за місцем реєстрації. Суд зауважує, що є безпідставними та необґрунтованими як посилання представника позивача адвоката Майбороди С. С. на приписи ст. 71 ЖК України, так і представника відповідача адвоката Крецул Л. М. на положення ст. 107 ЖК України, оскільки вказані норми матеріального права регулюють правовідносини користування житловим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду. Разом з тим, судом встановлено, що спірна квартира має інший правовий статус - приватного житлового фонду, користування житловими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України. Натомість ст. ст. 71, 107 ЖК України застосуванню підлягають норми глави 32 ЦК України що регламентують право користування чужим майном. Також, суд не може взяти до уваги доводи представника відповідача адвоката Крецул Л. М., яка вважає що підставою для відмови у задоволенні позову є наявність у справі одного позивача, а має бути, на її думку, три; у свідоцтві про нарождення [PERSON] , [PERSON] матір`ю записана [PERSON] , а не [PERSON] ; у якості третьої особи повинен був бути залучений батько дітей, виходячи з такого. Оскільки за ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, відтак тільки позивачеві належить право звернення з позовом та визначення відповідача. Позивач дійсно володіє житлом на праві приватної спільної (сумісної) власності, проте це не є перешкодою для звернення до суду. Вирішення питання щодо залучення співпозивачів не входить до компетенції суду. Інші співвласники спірної квартири приймали участь у справі у якості третіх осіб, а відповідно мали усі права, визначені законом й висловлювали свою думку щодо позову. Зазначення у свідоцтві про нарождення [PERSON] , [PERSON] у графі мати [PERSON] , а не [PERSON] не впливає на суть спору, бо це є одна й та ж особа. Відповідач підтвердила, що це її діти, жодних заперечень з цього приводу не наводила. Щодо залучення у якості третьої особи батька дітей, то відповідного клопотання від учасників справи не надходило. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] та [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, отже такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved