Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

В жовтні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 26.08.1989 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними був придбаний житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку, укладеного 06 квітня 2004 року. 09 квітня 2004 року право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) також зареєстрована за відповідачем. Домовленості про добровільний розподіл майна, що позивач вважає спільною власністю подружжя між сторонами не досягнуто. Оскільки відповідач заперечує ту обставину, що майно набуте подружжям за період шлюбу може бути поділено між дружиною та чоловіком в добровільному порядку, позивач звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , орієнтовною вартістю 300000 грн., спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , без його реального поділу, залишивши майно у спільній частковій власності. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом даної справи в суді. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 05 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 24 грудня 2019 року. 19 листопада 2019 року представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що спірний житловий будинок є особистою власністю [PERSON] , оскільки джерелом походження коштів на придбання цього будинку була позика у розмірі 20 000,00 грн., що підтверджується договором позики від 20 квітня 2004 року, укладеним між ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» та [PERSON] , решта суми на придбання будинку була сплачена за рахунок особистих заощаджень відповідача та його заробітної плати. Поручителем за договором позики був [PERSON] , а не дружина відповідача. Представник відповідача зазначає, що [PERSON] з 1989 року по даний час постійно працював, має дохід, власною трудовою та фінансовою участю утримував сім`ю, здійснював погашення за договором позики, оплачував комунальні послуги, придбавав предмети домашнього вжитку, витрачав кошти на освіту спільної з позивачем доньки. В той же час, позивач за весь період шлюбу не працювала, власного доходу не мала, повністю перебувала на утриманні відповідача, хоча була фізично здоровою та працездатною людиною, була домогосподаркою, а на теперішній час, маніпулюючи презумпцією спільності часток подружжя має намір позбавити [PERSON] права володіння його особистою власністю. Посилаючись на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі №6-2641цс15 та Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №209/974/15-ц, представник відповідача зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбання (набуття) майна. Представник відповідача вважає, що спірне нерухоме майно є особистою власністю відповідача, оскільки придбане за особисті кошти [PERSON] , хоча і в період шлюбу, але фактичний внесок позивача у придбанні спірного майна відсутній, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. 03 січня 2020 року підготовче судове засідання відкладено до 03 лютого 2020 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача. 03 лютого 2020 року розгляд справи відкладений до 06 березня 2020 року, у зв`язку з перебуванням головуючого по справі у щорічній основній відпустці. 06 березня 2020 року у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 18 березня 2020 року, за клопотанням представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 18 березня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду на 16 квітня 2020 року. 16 квітня, 26 травня та 02 липня 2020 року розгляд справи був відкладений, у зв`язку з введенням карантинних заходів на території України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". 19 серпня 2020 року в судовому засіданні оголошено перерву до 02 жовтня 2020 року для підготовки сторін до судових дебатів. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Відповідач та його представник в судове засіданні не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Дослідивши наявні у справі письмові докази, заслухавши пояснення учасників справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 26.08.1989 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 26.08.1989 Риб`янцівською сільською радою Новопсковського району Луганської області. 06.04.2004 [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Новопсковського нотаріального округу Луганської області Замарь О.О., зареєстрований в реєстрі за №331. Згідно п. 2.1. цього договору продаж жилого будинку за домовленістю сторін вчиняється за 35 000 грн, які будуть отримані покупцем не пізніше 20.04.2004. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3807437 вбачається, що 09.04.2004 за [PERSON] зареєстроване право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. З постанови Верховного Суду від 07.02.2018 у цивільній справі №654/5243/14-ц вбачається, що обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього. Крім того, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що майно, набуте в період перебування у шлюбі та зареєстроване на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У відзиві на позов відповідач заперечував те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний за його власні кошти. В обґрунтування вказаних обставин відповідач зазначив, що постійно працював, починаючи з 1989 року та мав доход, уклав договір позики для купівлі спірного домоволодіння, а також те, що позивач [PERSON] за весь період шлюбу не працювала, була домогосподаркою. Матеріалами справи встановлено, що 20.04.2004 між ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» та [PERSON] був укладений договір безпроцентної позики №28, згідно якого розмір позики складає 20 000,00 грн., що надається на придбання житла. Згідно даних трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] з 11.07.1989 по теперішній час постійно працює, з 26.01.2017 йому призначена пенсія. Разом з тим, суд вважає, що договір позики від 20.04.2004 не є належним доказом того, що позика у сумі 20 000,00 грн. була надана [PERSON] саме для придбання спірного будинку, а наявність трудового стажу відповідача не може бути беззаперечним доказом перебування позивача на його утриманні. Крім того, матеріали справи не містять відомостей, що позивач маючи можливість працювати, не мала власного доходу та була домогосподаркою. Суд зауважує, що сторони не скористались своїм правом заявити клопотання про проведення судово-товарознавчої експертизи для встановлення дійсної вартості спірного майна під час розгляду справи, а тому орієнтовну вартість будинку 300 000 грн. суд вважає такою, що визнається учасниками справи. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновків, що спірне домоволодіння набуте сторонами за час перебування у шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши право власності за позивачем та відповідачем по Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , орієнтовною вартістю 300000 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, слід враховувати, що за змістом ст. 141 ЦПК України розподілу підлягають усі здійсненні документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що судом позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути, сплачений нею судовий збір у розмірі 1500,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч.ч.1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат з оплати правничої допомоги представником позивача надано: ордер серії ЗП №103177 від 18.10.2019 про надання правової допомоги, договір про надання правової допомоги №04/10 від 04.10.2019, акт виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 03.01.2020, товарний чек №7 від 03.01.2020 року, акт виконаних робіт (наданих послуг) №2 від 06.03.2020 року, товарний чек №11 від 06.03.2020, акт виконаних робіт (наданих послуг) № 3 від 01.10.2020, товарний чек №23 від 01.10.2020, акт З наданих товарних чеків вбачається, що позивач [PERSON] сплатила адвокату за виконану роботу 7700,00 грн. Згідно з ч. ч. 4, 5, 6, ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім того, згідно з пунктом 4 частини першої ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ст. 19 зазначеного вище Закону, до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року по справі № 826/856/18. Враховуючи надані до суду першої інстанції представником позивача докази на виконання договору про надання правової допомоги, суд дійшов висновку про часткове відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем у розмірі 5500,00 грн.

Outcome: approved