Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

В травні 2010 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, обґрунтовуючи підставність своїх позовних вимог наступним чином. Він, [PERSON], разом зі своєю дружиною, [PERSON] прожив довгий час у власному будинку [ADDRESS], який він прийняв у власність в порядку спадкування після смерті своїх батьків. Ще за життя дружини, [PERSON], до них приїздила щорічно у гості сестра його дружини - [PERSON] разом зі своєю сім'єю, які проживають в місті Ізмаїл Одеської області та, яка є відповідачем у справі. В 2002 році він, [PERSON], захворів, його діагноз було визначено як «рак горла 1 ст.». Дружина [PERSON], переживаючи за майно, постійно переконувала його, щоб склав заповіт, або ж якимось іншим чином переоформив все своє майно на її сестру [PERSON], а саме належний йому на праві власності будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку 0,14 га. по [ADDRESS]. На що він, [PERSON], категорично не погоджувався, мотивуючи наявністю і з його сторони родичів. Влітку 2004 року (з 20 по 30 серпня) хвороба, якою він, [PERSON], так довго хворів «рак горла» особливо загострилась, стан його здоров'я був критичний, оскільки мучили нестерпні болі голови та горла, а тому він, [PERSON], навіть добре не пам'ятає, що і з ним відбувалось. Такі події змусили усіх його рідних готуватись до похорону. Однак хвороба відпустила. Увесь цей час боротись із недугою йому допомагали його родичі. Певний час він проходив курс лікування за їх допомоги та йому стало краще. [INFO] року померла його дружина [PERSON] Під час розшуку документів дружини для оформлення її смерті, в шафі, він, [PERSON], знайшов новий технічний паспорт на свій будинок, в якому знаходився договір дарування належного йому житлового будинку від 25 серпня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]. Згідно змісту цього договору він, [PERSON], ще 25 серпня 2004 року подарував житловий будинок з господарськими будівлями який знаходиться по [ADDRESS] [PERSON]. Після ознайомлення зі змістом договору, виявив, що у вказаному договорі дарування в пункті 14 де зазначені підписи сторін, після запису «Дарувальник» поставлено підпис не схожий на його. Крім того, він, [PERSON], ніколи не заходив до приватного нотаріуса [PERSON] та ніколи не підписував ніяких договорів дарування, зокрема власного будинку та земельної ділянки, а на вмовляння колишньої дружини [PERSON] заповісти чи передати іншим чином у власність належні йому будинок та земельну ділянку [PERSON], був категорично проти, тому вважав, що підпис у вказаному договорі дарування був підроблений невідомою особою, у зв'язку із чим звернувся до прокуратури Іллінецького району, проте порушену кримінальну справу за його заявою слідчим було закрито за відсутністю складу злочину. Під час досудового розслідування, йому, [PERSON], також стало відомо про наявність такого ж аналогічного договору дарування земельної ділянки від 25 серпня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], з суті якого він, [PERSON], подарував [PERSON], тобто передав безоплатно у власність також земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,14 га., яка раніше належала йому на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ВН №001913 виданого Іллінецькою міською радою 11 січня 1999 року. З матеріалів кримінальної справи він отримав копію такого договору дарування земельної ділянки, в якому, на його думку, підпис дарувальника не схожий на його підпис. Дивним для нього, [PERSON], став той факт, що обидва договори дарування, як будинку, так і земельної ділянки біля будинку, які судячи з їх змісту були підписані ним та засвідчені приватним нотаріусом [PERSON] в один день - 25 серпня 2004 року, тобто в той день, в який згідно медичних документів та записів історії хвороби, пояснень родичів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був дуже важко хворий та з 20 серпня по 30 серпня 2004 року лежав дома прикутий до ліжка під домашнім наглядом лікаря нікуди не піднімаючись, оскільки у нього були нестерпні болі від хвороби «рак горла», а тому ніяким чином він не міг бути в нотаріуса та підписувати такі договора дарування, тим більше, що не мав наміру дарувати будинок та земельну ділянку [PERSON], а тому зміст даних договорів суперечить його волі, оскільки ще до хвороби він чітко усвідомлював, що відчуживши все своє майно, залишиться без даху над головою, іншого помешкання для проживання окрім даного будинку не має. Позивач вважав, що вказані договора дарування укладені були 25 серпня 2004 року обманним шляхом, оскільки саме цієї дати він, [PERSON], від нестерпної болі за станом здоров'я не міг їх укладати, так як втрачав свідомість та під страхом смерті майже не пам'ятав всіх події, що відбувались з ним в цей період. Крім цього, відповідачка [PERSON] діяла недобросовісно, з метою будь-що придбати у власність належне йому майно, скориставшись його важким станом здоров'я, в той час коли він від болі не усвідомлював значення своїх дій. При цьому зазначає, що правовстановлюючі документи на будинок чомусь тривалий час знаходились у його будинку в шафі дружини, однак про їх існування він, [PERSON], довгий час не знав, тобто з 2004 року по 2008 рік, а виявив їх випадково в жовтні 2008 року. Цей факт дарування від нього вперто приховувала як його дружина, так і [PERSON] і ніхто навіть з його родичів не знав про договір дарування належних йому будинку та земельної ділянки. Крім того, на думку позивача, те, що вказані правочини були вчинені під впливом обману відповідачки, свідчить той факт, що державна реєстрація договорів дарування в БТІ була проведена значно пізніше, а не в момент їх укладення. В позовній заяві [PERSON] зазначив, що договори дарування будинку та земельної ділянки від 25 серпня 2004 року не відповідають вимогам ч. 3 ст. 202 ЦК України щодо обов'язковості вільного волевиявлення учасника правочину, яке має відповідати його внутрішній волі, адже відповідачка скориставшись його безпомічним та тяжким становищем в період його хвороби обманула його, а тому придбала у власність житловий будинок та земельну ділянку 0,14 га. по [ADDRESS] на підставі двох договорів дарування від 25 серпня 2004 року незаконно; ч. 1 ст. 230 ЦК України, оскільки відповідач навмисно ввела його, [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення, поскільки якби він, [PERSON], не перебував в хворому стані на момент укладення договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку і якби на нього не впливала хвороба, спричиняючи нестерпну фізичну біль, під час якої він навіть не міг усвідомлювати значення своїх дій, то він ніколи б за нормальних умов не пішов би на такий вчинок, щоб подарувати відповідачці все своє майно, тобто віддати будинок та земельну ділянку, залишившись без даху над головою, будучи хворим, інвалідом 2 групи та в похилому віці. Крім того, вважав, що оскаржувані договори дарування будинку та земельної ділянки вважаються недійсними ще й з тих підстав, що ці договори були укладені під впливом для нього, [PERSON] тяжкої обставини - хвороби «раку горла», яка тримала його на грані життя та смерті, чим і скористалась недобросовісно ініціатор таких угод відповідачка [PERSON], створивши для себе вигідну ситуацію укладення оспорюваних на даний час угод, які звичайно укладені на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки при таких угодах він, [PERSON], позбавляється як землі, так і даху над головою без всяких на те вагомих причин. Доказом недобросовісності відповідачки [PERSON] є довіреність яку вона надала своєму сину [PERSON] якою уповноважила не тільки представляти її інтереси в суді, а й продати будинок та земельну ділянку, а його [PERSON] відправити в будинок престарілих, про що [PERSON] висловлювався 14 лютого 2010 року по телефону [PERSON] і цю розмову чули всі присутні на той час в її будинку, бо в цей день було свято. Також у позовній заяві, позивач вказав на те, що пропустив строк звернення до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними з поважних причин, поскільки весь цей час перебував в скрутному матеріальному становищі, являється особою похилого віку, інвалідом 2-гої групи, постійно хворіє тяжкими хворобами, а тому не в змозі був захистити свої права самостійно, в зв'язку з чим відповідно до вимог ст. 73 ЦПК України, на його думку даний строк підлягає поновленню судом. За наведених обставин, позивач просив суд Договір дарування житлового будинку від 25 серпня 2004 року та договір дарування земельної ділянки від 25 серпня 2004 року, укладений між сторонами [PERSON], як дарувальником та обдаровуваним [PERSON] про дарування їй житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, площею 0,14 га. по [ADDRESS] визнати недійсними та скасувати їх державну реєстрацію. Причину пропуску строку давності за захистом свого порушеного права звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування визнати поважною та поновити пропущений строк звернення. [INFO] року позивач [PERSON] помер. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 13.11.2013 року до участі у справі було залучено [PERSON] як позивача, яка успадкувала майно після смерті [PERSON] за заповітом, а отже є правонаступником в розумінні ст.37 ЦПК України. В ході судового розгляду даної справи позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги, однак в останній редакції позовної заяви [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтувала з огляду на таке. Вважає, що укладений 25 серпня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] договір дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], має бути визнаний недійсним з наступних підстав: [PERSON] уклав договір дарування під впливом тяжких обставин, оскільки в 2002 році він захворів на важку невиліковну хворобу - рак горла, після чого став інвалідом 2 групи і на протязі довгого часу лікувався так як, хвороба постійно прогресувала. Влітку 2004 року перебіг хвороби особливо загострився, так як посилився біль в горлі, пропав голос і він не міг розмовляти, а також нормально харчуватись і цими обставинами скористалась його дружина [PERSON], яка постійно стала його переконувати, щоб він переписав житловий будинок та земельну ділянку на її сестру [PERSON], яка має надавити матеріальну допомогу для придбання ліків так як у них своїх дітей не було. Перебуваючи у вкрай тяжких обставинах у зв'язку з важкою хворобою, а також враховуючи переконання дружини [PERSON] 25 серпня 2004 року уклав на вкрай невигідних йому умовах договір дарування з [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], Вінницької області. Після укладання договору дарування, відповідач, обіцяючи піклуватись та надавати матеріальну допомогу [PERSON], фактично залишила їх на одинці із їхньою хворобою і всіма негараздами які упали на них. В 2008 році померла дружина [PERSON] і він залишився один. Після чого він став розуміти, що [PERSON] не має намірів йому допомагати і усвідомлюючи те, що покійна дружина разом із сестрою скористались його тяжким станом тільки для, щоб він подарував будинок. Фактичне піклування про [PERSON] залишилось за нею, [PERSON], так як вона не могла спокійно спостерігати за стражданнями свого дядька [PERSON], а він потребував постійної допомоги, то вона вимушена була проживати разом з ним і вести все домашнє господарство, а також провідувала його коли він перебував на стаціонарному лікуванні. Коли після смерті дружини в паперах [PERSON] знайшов договори дарування та звернувся на консультацію до юристів, щодо порядку їх скасування, а потім 05 травня 2010 року звернувся з позовом в суд про визнання недійсним договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки та скасування їх державної реєстрації. З огляду на викладене вважає, що її позов має бути задоволеним відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України так договір між [PERSON] та [PERSON] був укладений за збігом тяжких обставин внаслідок довготривалої тяжкої хвороби, а також на підставі переконань його дружини, що її сестра - [PERSON], буде доглядати та допомагати йому до самої смерті. Крім того, вважає, що [PERSON] пропустив строк звернення до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними з поважних причин так як про наявність договорів дарування йому стало відомо після смерті дружини, тобто в жовтні 2008 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється три роки. Підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду за захистом порушеного права є вік [PERSON],- 81 рік, стан його здоров'я, його необізнаність у чинному законодавстві, належної поінформованості у вчиненні ним дій, а тому не в змозі був захистити свої права самостійно у зв'язку з чим, відповідно до вимог ст.73 ЦПК України, строк позовної давності підлягає поновленню судом. За наведених обставин, [PERSON] просила причини пропуску строку позовної давності за захистом порушеного права на звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування визнати поважними та поновити пропущений строк звернення. Визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію договорів дарування від 25 серпня 2004 року: житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 78,30 м кв. та земельної ділянки площею 0,14 га, розташовані за адресою: [ADDRESS], Вінницької області укладенні між сторонами [PERSON], як дарувальником та обдарованим [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з урахуванням уточненої позовної заяви, яка була подана ними в останній редакції. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала. Свою правову позицію з вирішення даного спору вона обґрунтувала таким чином. Спірним в даній справі є нотаріально посвідчений договір дарування від 25 серпня 2004 року житлового будинку за адресою [ADDRESS] та договір дарування земельної ділянки площею 0, 14 га. Відповідність чи не відповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства. Властивості оспорюваних правочинів чітко визначенні в постанові Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставі встановлених законів в відповідності до вимог ч.2.ст.222, ч.2.ст. 223, ч.1.ст.225 ЦК. [PERSON] пропустив спеціальний строк для звернення до суду визначений ч.1.ст.728 ЦК України в один рік, оскільки в даному випадку перебіг строку почався з наступного дня від дня укладення договору дарування від 25 серпня 2004 року, тобто з 26 серпня 2004 року, і термін позовної давності закінчується 26 серпня 2005 року. На той час до 26 серпня 2005 року [PERSON] не звертався до суду про визнання договору дарування недійсним, адже на той час родинні відносини між сім'ями [PERSON] та [PERSON] були тісними вони їздили в гості, допомагали по господарству, спілкувалися, жінка [PERSON] перебувала в неприязних відносинах з родичами [PERSON], особливо з [PERSON] цей факт визнала під час судового розгляду позивачка. В 2008 році померла раптово дружина [PERSON] і його родичі зокрема, [PERSON], знаючи, що [PERSON] далеко почала опікуватися [PERSON] для того, щоб заволодіти власністю [PERSON], це підтверджується реєстраційними матеріалами інвентаризаційної справи для того, щоб допомогти рідному синові [PERSON] отримати майно [PERSON]. Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом лише після того як померла його дружина і після того, як почала його провідувати [PERSON] лише в травні 2010 року, і тому для поновлення строків для звернення до суду вона вигадала, що [PERSON] дізнався про договір дарування лише в травні 2010 року. Вважаю, що [PERSON] пропустив спеціальний строк для звернення до суду про визнання договору дарування недійсним і не брати припущення [PERSON] до уваги про те, що він взнав про договір дарування після смерті його дружини. Навіть якщо застосувати загальний строк позовної давності у три роки: з 26 серпня 2004 року і 26 серпня 2007 року звернення [PERSON] до суду про визнання недійсним договір дарування не могло бути через те, що в цей період була жива його дружина, і укладений договір дарування відповідав їх спільному волевиявленню. Той факт, що про даний договір стало відомо [PERSON] в 2008 році є неправдивим, його спростовують підписаний ним особисто договір дарування, пояснення приватного нотаріуса [PERSON], [PERSON], [PERSON]., матеріали інвентаризаційної справи № 1457 стр.20 (заява особисто була написана дарувальником на видачу витягу з реєстру від 08.06.2004 року для оформлення дарування на відповідачку, особисто ним підписаний договір про надання послуг БТІ від 08.06.2004 р.), матеріалами кримінальної справи № 08070183, поясненнями позивачки [PERSON] та [PERSON]. Дані письмові докази є неспростованими доказом того, що [PERSON] знав про наявність договорів дарування від часу його укладення, а саме від 25 серпня 2004 року в подальшому він особисто звертався від 08.06.2004 року до Іллінецької міської Ради за довідкою про склад сім'ї для її пред'явлення до органів БТІ ( стр. 19 матеріалів інвентаризаційної справи № 1457), писав [PERSON] особисто заяву про видачу витягу з Реєстру на нерухоме майно № 6-327 - 689 від 08.06.2004 року до Гайсинського МБТІ для оформлення договорів дарування на відповідача ( стр.20 інвентаризаційної справи № 1457), був обізнаний і належно проінформований у вчиненні ним дій, а тому міг своєчасно звернутися до суду про розірвання договору дарування в відповідності до вимог ст.ст.258, 727,728 ЦК. Для вирішення питання щодо поновлення пропущеного процесуального строку важливе значення має поважність причини, внаслідок якої він був пропущений. Письмових доказів в підтвердження поважності пропущеного строку для звернення до суду позивачем не надано і в матеріалах цивільної справи вони відсутні, а отже слід застосувати п.7 ч.1 ст.293 ЦПК України про відмову у задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку, оскільки у [PERSON] не було поважних причин, які б перешкоджали своєчасному вчиненню ним зазначеної процесуальної дії відносно розірвання укладеного ним договору дарування з відповідачем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що жінка [PERSON] під час їхньої розмови зазначила « я все зроблю для того, щоб було добре моїй рідній сестрі» дані пояснення доводять той факт, що вирішення долі майбутнього власника їхнього спільно нажитого майна було давно визначене за спільною згодою подружжя. Коли родина зі сторони [PERSON] дізналася, що він подарував відповідачці все своє майно тоді почався з їхньої сторони тиск на нього, сварки і переконання в тому, що необхідно скасувати даний укладений договір дарування. Встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 25 серпня 2004 року був укладений договір дарування, за умови якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з господарськими спорудами, загальною площею 78.30 кв. м. що знаходиться за адресою [ADDRESS] на земельній ділянці загальною площею 0,14 га. Загальна вартість житлового будинку з господарськими спорудами на час укладення договору дарування становить 15000 ( п'ятнадцять тисяч) гривень. 25 серпня 2004 року, на час укладення договору дарування, [PERSON] самостійно прийшов до нотаріальної контори, не зважаючи на свій вік та стан здоров'я, психічно був здоровий, усвідомлював значення своїх дій, власноручно підписав всі необхідні документи та подарував все нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку відповідачу. За письмовою згодою його жінки, рідної сестри відповідачки в нотаріальній конторі в присутності [PERSON] (сина відповідачки), [PERSON], [PERSON] та приватного нотаріуса Іллінецького районного нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір дарування житлового будинку і зареєстрований в реєстрі за № 4556. Дарування здійснювалося [PERSON] без будь - яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального і гарантувало, що об'єкт нерухомості, який є предметом цього договору в спорі не перебував, прав щодо нього третіх осіб не було, угода відповідала і відповідає дійсним намірам і не носила характеру удаваного та фіктивного правочину. До [INFO] року, часу смерті дружини [PERSON], позивач [PERSON], ніяких родинних відносин з [PERSON] та його дружиною не підтримувала, більш того, як вона сама підтвердила той факт, що вона перебувала в неприязних відносинах з жінкою [PERSON], а отже сумнівів у позивача на той час відносно вирішення подальшої долі нажитого майна подружжя і його дарування відповідачці рідній сестрі [PERSON] у нього не виникало. Позивачка фактично не могла знати про дійсні наміри сім'ї [PERSON] відносно того, що вони за взаємною згодою вирішили все своє майно подарувати відповідачці, про ту дійсну ситуацію в сім'ї, в якій вони перебувала на той час і відносини між ними, [PERSON] не могла знати і умови на яких укладався даний договір дарування, адже вона не була присутньою ні до укладення договору дарування, ні під час його укладення в нотаріальній конторі, її припущення відносно того що це мав бути договір довічного утримання ніякими доказами не підтвердилися, не можливо довести домовленість про довічне утримання лише зміненими позовними вимогами, які вона зазначає в своїх уточненнях до позовної заяви від 14 лютого 2013 року, від 19 березня 2013 року, які були додані до матеріалів цивільної справи від 19 березня 2014 року, ні уточнення позовних вимог від 23 квітня 2014 року. «Раніше до смерті дружини [PERSON] позивачка з [PERSON] ніяких родинних стосунків не підтримували і самими близькими родичами для них була сім'я відповідача, яка проживала в м. Ізмаїл, яка приїжджала до [PERSON] три рази на рік, не заперечує факту укладення [PERSON] від 25 серпня 2004 року договору дарування позивачка визнала своїми поясненнями в судовому засіданні. Також представник відповідача вважає, що позивачем не доведено факт збігу тяжких для [PERSON] обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Відтак вимоги позивача про визнання право чинів недійсними з підстав, передбачених ст.233 ЦК України задоволенню не підлягають у зв'язку з їх недоведеністю. [PERSON] разом зі своєю дружиною були пенсіонери, отримували пенсію в 2004 році в розмірі 291.85 грн. на місяць, на обліку як малозабезпечена сім'я в місцевих органах не перебували, користувалися льготами, дітей не було і на час укладення договору дарування за їхньою спільною домовленістю вирішили саме подарувати, а не продати своє нерухоме майно для відповідачки, яка постійно разом із своєю родиною підтримувала родинні відносин. Важкого матеріального стану у сім'ї не було, коштів вистачало так, що подружжям було здійснено саме договір дарування будинку рідній сестрі, відповідачці, а не договір довічного утримання, як намагається ввести в оману суд позивачка. Існують підстави стверджувати той факт, що саме [PERSON] (позивач) в травні 2010 року змусила [PERSON] звернутися до Іллінецького районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] ( відповідача) про визнання начебто недійсним договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 25 серпня 2004 року, через свої матеріальні інтереси відносно майна, яке на той час належало відповідачці 27.05.2010 року, а не [PERSON], тим самим незаконно позбавила права власності відповідача. За наведених обставин представник позивача просила суд застосувати позовну давність щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування від 25 серпня 2004 року, оскільки письмових доказів відносно поважності причини пропуску строку позовної давності у вчиненні [PERSON] процесуальної дії у матеріалах цивільної справи відсутні, а отже слід застосувати ст. 72 ЦПК України, а саме відмовити у задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку, оскільки у [PERSON] не було поважних причин, які б перешкоджали своєчасному вчиненню ним зазначеної процесуальної дії відносно розірвання укладеного ним договору дарування з відповідачем та прийняти рішення про закриття провадження у цивільній справі № 136/331/14-ц. В порядку визначеному ст.180 ЦПК України судом було допитано наступних свідків. Свідок [PERSON] суду показала, що працювала в міській раді на посаді секретаря, де вела облік пільгових категорій населення, у яку входив і [PERSON], вона його відвідувала, а тому бачила умови його проживання, знала про його хворобу. Також вказала, що запитував у неї, [PERSON], поради, що робити з майном, оскільки у них з дружиною не має дітей. На що, вона йому відповіла, що у даному випадку доцільно було б укласти договір довічного утримання. Знає, що [PERSON] виділялись якісь кошти на лікування, також його відвідували соціальні працівники. Через деякий час до міської ради прийшов якісь молодий чоловік оформляти землю, як з'ясувалось, його мати придбала у [PERSON] житловий будинок. На її запитання чи будуть вони доглядати [PERSON], останній відповіді не дав. Під час обстеження житлово побутових умов [PERSON], при виході комісії було з'ясовано, що останній перебував у вкрай великому розпачі, оскільки оформив договір дарування, а не утримання, бажав його розірвати, на що вони рекомендували йому звернутись до суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду показала, що приходиться сусідкою [PERSON] з 1991 року. Відносини між ними склались дружні. В сім'ї [PERSON] керувала усім його дружина. Добре пам'ятає як у 2000 році вона дізналась про хворобу [PERSON], передавала йому ліки. Про договори дарування, які уклав [PERSON] з [PERSON] після смерті своєї дружини, їй стало відомо зі слів свекрухи. Також зазначила, що дружина [PERSON] перебувала у неприязних відносинах із родичами чоловіка. Свідок [PERSON] суду показала, що приходиться племінницею [PERSON], оскільки останній був двоюрідним братом її матері. В період коли [PERSON] тяжко хворів, вони ходили до нього довідуватись, і на її запитання хто ж буде його доглядати, то дружина [PERSON] відповіла, що у них усе вже вирішено, і майно буде родичам дружини [PERSON]. Коли його дружина померла, [PERSON] думав, що сестра його дружини догляне його, однак з'ясувалось, що то був не договір довічного утримання. Дізнавшись про це [PERSON] був у відчаї, плакав, говорив, що не знав, що його таке чекає. Також [PERSON] вказала, що пам'ятає, як дружина [PERSON] висловлювалась про те, що їй необхідно вмовити [PERSON] переписати майно на її сестру. У той час, це був 2004 рік, [PERSON] був вже дуже хворий. Свідок [PERSON] суду показала, що вона з [PERSON] були сусідами, оскільки мала хату неподалік від їх будинку. З 2005 року вона обіймала посаду голови ЛКК, а тому [PERSON] до неї неодноразово звертались, поскільки [PERSON] мав ІІІ групу інвалідності потім звертався на її підвищення, так як мав рак гортані. Про те, що хату [PERSON] подарував вона не знала. Хвороба, яка прогресувала у [PERSON] дала метастази, а тому могла вплинути на його психічний та емоційний стан. Добре пам'ятає, що [PERSON] обробляла городи. У той же час сестру дружини [PERSON] вона рідко бачила в останніх дома. Свідок [PERSON] суду показала, що вона все життя працювала в Управлінні сільського господарства та дружила з братом покійного [PERSON] - сім'ями. Добре знає, що [PERSON] залишився проживати у батьківській хаті. Потім вона чула, що він захворів на рак, через деякий час, у 2008 році, померла його дружина [PERSON], яку ховали племінники [PERSON] Вона була на похоронах, де чула розмову, що [PERSON] говорила [PERSON], що "дядько твій, а хата моя". Тоді вона дізналась, що [PERSON] під впливом своєї хвороби подарував хату [PERSON] Люди говорили, що [PERSON] приїздила до [PERSON] один раз на рік, а [PERSON] доглядала дядька постійно, перейшла до нього жити. Коли [PERSON] помер, то [PERSON] не приїздила навіть і на похорон, а ні на 9, а ні на 40 днів. Суд, заслухавши пояснення сторін спору, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, та перевіривши їх доказами в їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 25.08.2004 року відповідно до Договору дарування, [PERSON] (дарувальник) передав [PERSON] (обдарованій) безоплатно у власність (подарував), а обдарована прийняла в дар земельну ділянку площею 0,14 га в межах згідно з планом, яка розташована в [ADDRESS], яка належала дарувальнику на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серія ВН №001913, виданого Іллінецькою міськрадою на підставі рішення 13 сесії 22 скликання Іллінецької міської ради від 12.09.1997 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №808. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства (а.с.57). Вказаний договір дарування був посвідчений 25.08.2004 року приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №4561. Цього ж дня, 25.08.2004 року згідно Договору дарування [PERSON] передав безоплатно у власність (подарував), а [PERSON] прийняла в дарунок один цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS], який належав дарувальнику на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок №1406 виданого Виконавчим комітетом Іллінецької міської ради 16.05.1989 р., зареєстрованого в Тульчинському МБТІ 16.05.1089 р. в реєстрову книгу №7, за реєстровим № 1428 (а.с.10). Даний договір був посвідчений 25.08.2004 року приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №4556. Після укладення договору дарування [PERSON] залишився проживати в подарованому житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS], де і проживав до дня своєї смерті - [INFO] року. На час укладення оспорюваних договорів дарування [PERSON] та і в подальшому хворів на важкі хвороби, що підтверджується відповіддю Іллінецького РТМО (т. 1 а.с. 14) та записами в його медичній карті. Іншого житла, крім житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS], [PERSON] - не мав. Вказана обставина сторонами визнана і жодними доказами не спростована. До дня смерті - [INFO] року дружини [PERSON] - [PERSON], відповідачка [PERSON] надавала сім'ї [PERSON] посильну допомогу в догляді за будинком та присадибною ділянкою. В листопаді 2008 році, після смерті дружини [PERSON] - [PERSON], син відповідачки [PERSON] - [PERSON] став висловлювати [PERSON] претензії, щодо його проживання в будинку, вказуючи на те, що будинок йому вже не належить. Вказана обставина змусила [PERSON] звернутись з відповідними заявами до прокурора Іллінецького району Вінницької області та з позовом про розірвання договорів дарування до Іллінецького районного суду Вінницької області. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Оцінюючи докази, досліджені у справі, суд вважає, що в даному конкретному випадку мало місце укладення оспорюваних договорів дарування, за умови, що відповідачка [PERSON] буде надавати сім'ї [PERSON] посильну допомогу в догляді за будинком та присадибною ділянкою та за умови необхідності - догляне їх до смерті. Вказана обставина, на думку суду, знайшла своє підтвердження, оскільки жодних інших розумних причин, в силу яких особа похилого віку, яка хворіє важкими хворобами буде відчужувати своє єдине житло судом не встановлено і сторонами суду не повідомлено. За таких обставин позов підлягає до задоволення, оскільки відсутність у [PERSON] під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови надання в подальшому допомоги відповідачкою в догляді за будинком, самим дарувальником та його дружиною, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 19.03.2014 року (справа 6-9 цс 13), яка є обов'язкова для судів України в силу правил ст.360-7 ЦПК України. Суд вийшов за межі правового обґрунтування позовних вимог, оскільки в будь якому випадку, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Суд наділений необмеженою юрисдикцією щодо переданої йому справи, і до його компетенції, зокрема, належить розгляд будь-якого питання стосовно фактів, яке може виникнути під час провадження. Вказана правова позиція була висловлена Європейським судом з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності, про застосування якої просив представник відповідача, суд вважає, що строк позовної давності позивачем [PERSON], враховуючи його вік та хвороби, якими він хворів та виконання відповідачкою умов за яких укладалися договори дарування до листопада 2008 року - був пропущений з поважних причин, а тому підстави для застосування позовної давності - відсутні, а порушені права підлягають захисту . Зважаючи на те, що позов задоволено, а при звернені до суду із даним позовом позивач у відповідності до абзацу 5 п. 18 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21.01.93 р. №7-93, був звільнений від сплати державного мита, судові витрати у вигляді судового збору слід присудити до стягнення з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного ст.203, 229, 717 ЦК України, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: approved