Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

[PERSON] у травні 2014 р. звернулась до суду із позовом до [PERSON], про поділ спільного майна подружжя, у якому просила поділити спільно набуте майно, у період шлюбу, а саме квартиру під номером 127 розташовану у [ADDRESS], шляхом визнання за нею права власності на 9/10 частин квартири, а за [PERSON], права власності на 1/9 частину квартири. Позивач подала заяву, за якою на вимогах позову наполягала, просила розглянути справу без її участі. Відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з необхідністю лікування. Проте, належних доказів в обгрунтування клопотання не надав, а тому суд з урахуванням попередньої процесуальної поведінки відповідача, визнає його неявку з неповажних причин, і вважає за можливе розглянути справу без його участі на наявних матеріалах. Разом з тим, в попередньому судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов, пославшись на докази у справі, а відповідач заперечив проти позову, і заявив, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності, частки кожного з подружжя є рівними, а тому квартира має бути розділена між сторонами в рівних частках. Судом встановлено таке. 30.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований ВРАЦС Голосіївського РУЮ у м. Києві, актовим записом № 947, який було розірвано. За час перебування у шлюбі подружжя придбало квартиру під номером 127 розташовану у [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу від 23.08.2011 року, що був укладений між позивачем і [PERSON]. В позовній заяві позивач зазначає, на те, що кошти, за які було придбано спірну квартиру, складались з спільних коштів подружжя, особистих коштів відповідача, особистих коштів позивачки отриманих нею від продажу власної квартири та кредитних коштів 200 000 грн, наданих ПАТ «Правексбанк», в зв'язку з чим частка особистих коштів відповідача при купівлі спірної квартири становила лише 53 609,20 грн. з загальної суми вартості квартири 482 000,00 гривень, а інша частина складалася з спільних коштів подружжя, її особистих коштів та кредитних. Оскільки, внесок відповідача для придбання спірної квартири, є незначним позивач просить визнати за нею 9/10 спірної квартири, а за відповідачем 1/10 спірної квартири. Пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 23.08.2011 року між позивачем та ПАТ КБ «ПравексБанк» був укладений кредитний договір № 486-003/11Р від 23.08.2011 року, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 200 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, терміном до 23 серпня 2026 року. З метою забезпечення виконання позивачем взятих на себе зобов'язань, між ПАТ КБ «ПравексБанк» та відповідачем був укладений договір поруки від 23 серпня 2011 року, відповідно до якого, Поручитель поручається перед Банком за виконання позивачем зобов'язань. Крім того, був укладений договір іпотеки № 486-003/11Р, за змістом якого, у забезпечення виконання зобов'язань позивача за кредитним договором № 486-003/11Р від 23.08.2011 року, позивачем передано в іпотеку спірну квартиру. Таким чином, за рахунок кредитних коштів, спільних коштів подружжя та особистих коштів кожного з подружжя була придбана спірна квартира за яку сплачена сума 484 000,00 гривень. Звертаючись з позовом до суду [PERSON] посилалася на те, що 16 липня 2011 року нею було відчужено за договором купівлі-продажу квартиру, що була придбана нею до оформлення шлюбу та належала їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2004 року. Кошти, отримані за продаж квартири у розмірі 26 000 доларів США, що еквівалентно 207 246 грн відповідно до курсу ПАТ «УкрСиббанк» станом на 16 липня 2011 року було зараховано на особовий рахунок позивача 18 липня 2011 року про що свідчить виписка з банку про руху коштів та копія квитанції № 6 від 18 липня 2011 року (а.с. 31). Враховуючи, що в матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу квартири позивачки де зазначено її купівельну вартість, наявна довідка від приватного нотаріуса про вчинення угоди купівлі продажу квартири позивача саме за 50 000 грн, заперечення відповідача, можливо зробити висновок, що квартира позивача дійсно була продана за 50 000 грн. Разом з тим, суд приймає до уваги факт отримання позивачем грошових коштів у розмірі саме 26 000 доларів США, що підтверджуються показами свідків [PERSON] та [PERSON] про свідоме заниження вартості квартири за угодою купівлі-продажу з метою зменшення податкового навантаження. В матеріали справи позивачем був наданий експертний висновок від 01 серпня 2016 року про встановлення ринкової вартості квартири позивача яка належала їй особисто, і була відчужена 16.07.2011 року. Так згідно даного експертного висновку, ринкова вартість квартири позивача на день її продажу становила 213 400,00-220 200,00 грн. Судом надано належну оцінку усім зібраним та наданим сторонами доказів, вивчено правові відносини що склалися та визнано позовні вимоги і доводи позивача достатніми для задоволення вимог позивача. Так, судом ставиться під сумнів пояснення відповідача з приводу отримання ним 12.07. 2011 року безпосередньо від свідка [PERSON], грошових коштів у розмірі 12 568,00 доларів США, які останній повернув відповідачу за договором позики грошових коштів від 12 листопада 2007 року. На пропозицію надати до суду оригінал договору відповідач та свідок [PERSON] підтвердили відсутність оригіналу даного договору, пояснюючи, що зберіглася лише копія. Оскільки, аутентичність договору позики встановити не можливо, суд критично сприймає пояснення відповідача та не приймає копію договору до уваги в якості доказу на підтвердження пояснень відповідача, про отримання ним грошових коштів у розмірі 12 568,00 доларів США, які він нібито отримав за шість днів до зарахування позивачем на її рахунок грошових коштів у розмірі 26 000 доларів США. Відповідно до частини 3 статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 1, 3 статті 368 Цивільного кодексу України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного кодексу України). Враховуючи вище зазначене, та зважаючи, що позивач та відповідач придбали спірну квартиру у власність як подружжя, вона визнається судом як спільна сумісна власність подружжя. Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, 23.08.2011 року позивач отримала грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн. у тимчасове платне користування за кредитним договором №486-003/11Р від 23.08.2011 року в інтересах сім'ї, з метою купівлі спірної квартири. Боржником за даним договором залишається позивач, а тому вона сплачує грошові кошти у виконання кредитного договору. Питання щодо поділу між сторонами даного кредитного зобов'язання у ході судового розгляду даного спору не ставилось, і не можу бути вирішено, оскільки, на день розгляду справи відповідач не є власником спірної квартири чи хоча б її якоїсь частини, а тому неможливо вирішити це питання у зв'язку з відсутністю спору, адже питання про розподіл кредитного зобов'язання має бути вирішено між відповідачем та третьої особою ПАТ КБ «ПравексБанк» шляхом внесення змін до кредитного договору №486-003/11Р від 23.08.2011 року. Враховуючи вище зазначені обставини, вирішуючи питання щодо визначення часток кожної із сторін у спірній квартирі, суд бере до уваги розмір внесків кожного з подружжя, спільні кошти подружжя та розмір невиконаного грошового кредитного зобов'язання, яке має виконувати позивачка і приходить до висновку щодо поділу вказаної квартири наступним чином, присудивши позивачу 9/10 частин спірної квартири, а відповідачу 1/10 її частин відповідно. Оскільки, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повність, тому у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 654, 00 грн. На підставі вказаних в рішенні норм закону,

Outcome: approved