Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на 1/3 частки квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що з липня 1998 року і по листопад 2014 року вона із відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей - [PERSON], 1998 р.н., та [PERSON]., 2003 р.н. У період проживання у шлюбі у травні 2004 року позивачем була придбана квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, право власності на спірну квартиро було зареєстровано за позивачем та її дітьми - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках за попередньої згоди на це батька дітей. Позивач вказує, що хоча частка квартири і була придбана нею в період шлюбу, це не безумовною підставою для визначення цього майна спільною власністю подружжя, оскільки кошти на придбання цієї квартири вона отримала у зв'язку із реалізацією належної їй частки у квартирі [ADDRESS], відчуження якої сталось в той же день, що і придбання спірної квартири. Позивач зазначає, що джерелом набуття нею частки квартири [ADDRESS] є грошові кошти, які належали їй особисто, а тому і частки квартири є її особистою власністю. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] підтримали доводи позовної заяви, просили її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1998 року. Мають спільних дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.11.2014 у справі № 641/6665/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 13 травня 2004 року, в період перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО Яновою О.Є., [PERSON] придбала у власність 1/3 частки квартири [ADDRESS]; інші 2/3 частки вказаної квартири придбані її дітьми в рівних частинах; рішення про реєстрацію права власності прийнято 27.05.2004. Батько дітей [PERSON] своєю письмовою заявою підтвердив свою згоду на купівлі [PERSON] та її ім'я та на ім'я їх дітей, в рівних частинах на кожного, квартири [ADDRESS]. П 2.1 даного договору визначено, що квартира продається по ціні 12000,00 грн. Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до положень ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є також речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги ; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Норми\~Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості Сімейний кодекс України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Позивач [PERSON] зазначає, що частка у спірній квартирі була придбана нею за кошти, які належали їй особисто, а саме після реалізації належної їй частки квартири [ADDRESS]. Так, 13 травня 2004 року [PERSON], діючи за себе та від імені своєї доньки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у відповідних частинах кожний, продали належну їм на підставі свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом, квартиру [ADDRESS]. Продаж даної квартири відповідно до п. 2.1 договору здійснено по ціні 138528,00 грн.; договір посвідчений ПН ХМНО Яновою О.Є. 13.05.2004. Досліджуючи тексту договорів, можливо дійти висновку, що 13 травня 2004 року позивач [PERSON] продала належну їй 4/18 частки квартири [ADDRESS] за 30784,00 грн., а у власність придбала 1/3 частки квартири [ADDRESS] за 4000,00 грн., що у сім разів менше отриманого нею доходу від реалізації особистого майна. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду (ст.. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved