Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

В червні 2017 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернувся [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу матері. Позивач позовні вимоги мотивував тим, що 17.06.2014 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області було винесено рішення про розірвання шлюбу між ним та відповідачем. Місце проживання доньки [PERSON] [INFO] визначено з батьком. Каріна мріє поїхати до своїх родичів (двоюрідного брата та рідної тітки) до м. Санкт-Петербургу, Російської Федерації. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дочки, але нажаль відповідач відмовляє в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон. [PERSON] вважає, що відповідач зловживає своїми правами і позбавляє їх спільну дитину можливості повноцінного відпочинку фізичного, духовного і морального розвитку дитини і можливості спілкування зі своїм братом, який її давно запрошує до себе в гості. На підставі викладеного, просив суд ухвалити рішення, яким: надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] [INFO] у супроводі батька [PERSON] до Російської Федерації без супроводу та згоди матері дитини [PERSON] в період з 25.08.2017 року по 07.09.2017 року. Стягнути з [PERSON] судові витрати по справі. Крім цього, 27 вересня 2017 року, позивач надіслав на адресу суду уточнену позовну заяву, в якій просив ухвалити рішення, яким: надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] [INFO] у супроводі батька [PERSON] до Російської Федерації без супроводу та згоди матері дитини [PERSON] в період з 30.12.2017 року по 10.01.2018 рік включно. Стягнути з [PERSON] судові витрати по справі. Також, 02 жовтня 2017 року, на адресу суду надіслав уточнену позовну заяву, в якій просив ухвалити рішення, яким: надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] [INFO] у супроводі батька [PERSON] до Російської Федерації без супроводу та згоди матері дитини [PERSON] в період з 30.12.2017 року по 10.01.2018 рік включно з обов'язковим поверненням дитини на територію України. Стягнути з [PERSON] судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Її інтереси в суді представляв адвокат Шудря В.І., який в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради - Мазур О.О. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Суд, вислухавши доводи позивача та представника відповідача, представника Мазур О.О., з'ясувавши думку дитини, дослідивши представлені докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного: У сторін по справі, [INFO] народилась дитина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], видане Ялинцівською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області. Каріна хоче поїхати до своїх родичів (двоюрідного брата та рідної тітки) до м. Санкт-Петербургу, Російської Федерації, що в судовому засіданні пояснила сама дитина. Позивач звертався до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дочки, що підтверджується наявною у справі заявою-зверненням, але відповідач відмовляє в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон. Суд вважає, що [PERSON] зловживає своїми правами і позбавляє спільну дитину можливості повноцінного відпочинку фізичного, духовного і морального розвитку і спілкування зі своїм братом. Відповідно до ст.16 ЗУ "Про охорону дитинства" Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними. Ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, незалежно від стосунків батьків між собою. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної ради Української РСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом ст.ст. 141, 150, 151, 154, ч.2 ст.157, ч.1 ст.160, СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини - виховання та розвитку дитини, права батьків по захисту дитини, право батьків на визначення місця проживання дитини, на особисте спілкування з дитиною. Одне з питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини - реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ст. 8 СК, особисті немайнові та майнові відносини між подружжям , батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані СК України, вони регулюються Конституцією України та відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року, постановою КМУ від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 № 231. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою KM України №57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягай 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд вважає доведеним, що позивач діє в інтересах дитини, дитина бажає виїхати за кордон до своїх родичів, тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved