Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] без укладення шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на житлову квартиру та визнання права власності на 1/2 частину житлової квартири. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 01 січня 2007 року вона і відповідач [PERSON] почали проживати разом однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу і вести спільне господарство за адресою: [ADDRESS], де займали окрему кімнату площею 8,1 кв. м., разом з ними в цьому будинку проживали батьки [PERSON] та її син - [PERSON] В даному будинку вони постійно проживали однією сім'єю без шлюбу з 01.01.2007 р. до моменту реєстрації шлюбу - 14.07.2010 р., у вказаний період проживання вони були пов'язані спільним побутом, вели спільне сумісне господарство, разом харчувалися, піклувалися один про одного, мали взаємні права та обов'язки один перед одним. Зокрема, за час проживання однією сім'єю з [PERSON] за спільні кошти в березні 2007 року зробили ремонт в одній із кімнат будинку, в якому попередньо проживали та придбали м'який диван. Відповідач для покращення побутових умов привіз для сторін м'яке двоспальне ліжко та 3-х створчату шафу. Крім того, 21 травня 2007 року, за спільною згодою був укладений договір № 43-117/21-05 про участь у Фонді фінансування будівництва для придбання для їх сім'ї двокімнатної житлової квартири, згідно з умовами якого, 09 червня 2007 року спільно внесли перший грошовий внесок в розмірі 166500грн. В подальшому, на виконання умов договору №43-117/21-05, з відповідачем були спільно виплачені кошти за житло: 29.11.2007 р. - в розмірі 10150 грн.; 01.11.2007р. - в розмірі 21000 грн., а всього на загальну суму 197650 грн. 00коп. При цьому, спільно були виплачені грошові внески за банківську винагороду. Спірна квартира була придбана за спільні кошти, але, оскільки вона довіряла [PERSON] займатися усіма справами по оформленню квартири, не перевіряла наявність записів у документах, і тому договір № 43-117/21-05 про участь у Фонді фінансування, свідоцтво про право власності на квартиру із подальшою державною реєстрацією майна, були укладені на ім'я відповідача [PERSON]. Позивачка зазначала, що за час перебування у шлюбі та у фактичних відносинах з [PERSON], придбана житлова квартира [ADDRESS] є спільним з відповідачем майном, у зв'язку з чим позивач має право власності на 1/2 частину даної квартири та оскільки відповідач відмовляється добровільно переоформити 1/2 частину спірної квартири на позивача змушена звернутися до суду з даним позовом. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2016 року позов задоволено. Встановлено факт проживання [PERSON] з [PERSON] в [ADDRESS] однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2007 року до 14 липня 2007 року. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1722 грн. у відшкодування витрат за проведення експертизи та 121 грн. 80 коп. у відшкодування сплаченого судового збору, а всього 1843 грн. 80 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь держави 1382 грн. 25 коп. судового збору. Не погоджуючись з рішенням суду [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що в матеріалах справи міститься договір від 21.05.2007р., укладений відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «Домбуд», за яким відповідач передав управителю власні кошти з метою отримання у власність об'єкту інвестування, а саме квартири, яку позивач безпідставно просить визнати спільною власністю. [PERSON] зазначає, що кошти, які сплачені за цим договором є його особистими коштами, які були отримані ним від продажу іншої квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] і копія нотаріально посвідченого договору міститься в матеріалах справи. Апелянт зазначає, що фотографічні зображення, які є в матеріалах справи та показання свідків позивача вказують на те, що позивачка та відповідач разом проводили вільний час, мали спільних знайомих та друзів, проте відсутні докази ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та докази витрат чи накопичень коштів. Апелянт зазначає, що позивач не надала довідок про її дохід, також відсутні відомості про податкові декларації, чи має позивачка доходи або накопичення. Натомість матеріали справи містять відомості та належні докази про наявність коштів у [PERSON] та джерела походження цих коштів, які вказують, що кошти за які було набуте майно у вигляді квартири належать [PERSON] Вислухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення сторін, їх представників, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте таким вимогам не відповідає рішення суду першої інстанції. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу встановлено, в період спільного проживання сторони були пов'язані спільним побутом та вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, піклувалися один про одного та беручи до уваги положення ст.331 ЦК України, позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Проте з таким висновком суду не може погодитися апеляційний суд, оскільки він суперечить зібраним по справі доказам і не відповідає вимогам ст.ст. 57, 69, 70 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.07року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Відповідно до ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Статтею 60 СК України передбачені підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, а статтею 74 право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до п. 23 постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, суд повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з'ясовувати джерело і час його придбання. Судом по справі встановлено, що 21 травня 2007 року, відповідач уклав з ТОВ «Фінансова компанія «Домбуд» договір № 43-117/21-05 про участь у Фонді фінансування будівництва квартири (а.с.50-53), за яким зобов'язався передати ТОВ «Фінансова компанія «Домбуд» у довірчу власність кошти з метою отримання об'єкту інвестування - квартири. Цим же договором за [PERSON] було закріплено об'єкт інвестування у вигляді двокімнатної квартири розміром 59 кв. метрів. 8 червня 2007 року відповідач продав, а [PERSON] купив за 235 553 грн. належну [PERSON] на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право власності на житло квартиру [ADDRESS]. Факт отримання відповідачем від покупця грошей в розмірі 235553 грн. підтверджується належним чином матеріалами справи : договором купівлі - продажу, заявою, засвідченою нотаріусом про отримання відповідачем коштів( а.с. 103-104). 09 червня 2007 року, на виконання умов укладеного договору про участь у Фонді фінансування будівництва квартири, [PERSON] перерахував Фонду кошти в розмірі 166 500 грн., а через 5 місяців сплатив останні кошти, що підтверджується копія платіжних документів ( а.с. 64, 65). Залишок від загальної вартості квартири було сплачено відповідачем у листопаді 2007 року ( а.с.66, 67, 69, 70). Шлюб сторони зареєстрували 14 липня 2007 року. Доводи відповідача [PERSON] про те, що сплата цих коштів здійснена за його особисті кошти, отримані від продажу квартири, яка належала йому на праві особистої власності, апеляційний суд вважає, такими, що заслуговують на увагу. Видача 29 грудня 2007 року на спірну квартиру свідоцтва про право власності та здійснення 25 січня 2008 року державної реєстрація майна на ім'я відповідача [PERSON] не змінює підстав придбання квартири і не може вважатися спільним майном подружжя, а тому апеляційний суд погоджується з доводами відповідача про те, що спірна житлова квартира була придбана за його особисті кошти. Зазначений висновок апеляційного суд узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015року у справі № 6-2641цс15, який відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування судами загальної юрисдикції при вирішенні таких спорів. «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя». Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сам факт спілкування з відповідачем, фотокартки, які надані позивачем не можуть свідчити про факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов'язків, тому апеляційний суд критично оцінює надані позивачем докази, пояснення свідків у суді першої інстанції та враховує, що позивачем [PERSON] не надано жодного належного і допустимого доказу про те, що саме з 01 січня 2007 року по 14 липня 2007 року проживаючи з відповідачем однією сім'єю у будинку [ADDRESS] і ними за спільні кошти було придбано спірне майно, а тому вимоги про визнання права спільної сумісної власності на житлову квартиру та визнання права власності на 1/2 частину житлової квартири не можуть бути задоволені. Таким чином, оскільки встановивши факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст.331 ЦК України і з порушенням зазначених вище вимог закону і правових позицій Верховного Суду України постановив рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони документально підтверджені судові витрати. При зверненні з апеляційною скаргою [PERSON] сплатив 4287 грн. 36 коп. Оскільки його апеляційна скарга задовольняється, то з позивача на його користь підлягає стягненню у повернення судових витрат 4287 грн. 36 коп.

Outcome: approved