Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

В січні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про встановлення місця проживання дитини, посилаючись на те, що 11 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 11 липня 2014 року. [INFO] у сторін народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20 серпня 2015 року. Станом на сьогоднішній день сторони разом не проживають та не ведуть спільне господарство, хоча і офіційно не розлучені, у зв'язку з цим постало питання щодо встановлення місця проживання їх спільної дитини. З моменту окремого проживання, а саме кінець жовтня 2016 року дитина проживає разом з матір'ю - [PERSON], однак відповідач неодноразово заявляв про незгоду з цим та свій намір відібрати дитину для проживання з ним. Варто зауважити, що причиною окремого проживання подружжя є застосування фізичної сили та нецензурної лайки з боку відповідача до позивача, що підтверджується постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2016 року по справі № 368/10223/16-п, якою [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк 30 (тридцять) годин. Крім того, випадки застосування фізичної сили неодноразово бували і раніше, що змушувало позивача покидати місце їх спільного з відповідачем проживання та проживати за місцем своєї реєстрації, яким є: [ADDRESS]. Наразі, аби не травмувати психіку дитини та піклуючись про її благополуччя, позивачем було вирішено проживати окремо від чоловіка, разом з дитиною. Від'їзд разом з сином був цілком обґрунтованим, адже позичав постійно піклується і знаходиться поряд з ним, оскільки дитина ще зовсім маленька і перебуває по сьогоднішній день на грудному вигодовуванні. Отже, необхідність визначення місця проживання дитини з позивачем визначена, перш за все, віком дитини -1 рік та 5 місяців. Тому позивач просила суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітнього сина, [PERSON], [INFO], разом матір'ю - [PERSON], [INFO]. Представник позивача в судове засідання з'явилась. В судовому засіданні заявила клопотання про стягнення судових витрат з відповідача на користь позивачки. Позов підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити. Відповідач в судове засідання з'явився. Заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної в судове засідання не з'явились, направили до суду клопотання про слухання справи у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши дійсні обставини, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 11 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 11 липня 2014 року. [INFO] у сторін народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20 серпня 2015 року. Станом на сьогоднішній день сторони разом не проживають та не ведуть спільне господарство, хоча і офіційно не розлучені, у зв'язку з цим постало питання щодо встановлення місця проживання їх спільної дитини. З моменту окремого проживання, а саме кінець жовтня 2016 року дитина проживає разом з матір'ю - [PERSON], однак відповідач неодноразово заявляв про незгоду з цим та свій намір відібрати дитину для проживання з ним. Варто зауважити, що причиною окремого проживання подружжя є застосування фізичної сили та нецензурної лайки з боку відповідача до позивача, що підтверджується постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2016 року по справі № 368/10223/16-п, якою [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк 30 (тридцять) годин. Крім того, випадки застосування фізичної сили неодноразово бували і раніше, що змушувало позивача покидати місце їх спільного з відповідачем проживання та проживати за місцем своєї реєстрації, яким є: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Суд звертає увагу також на те, що в Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Як роз'яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. Згідно Висновку органу опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, від 10.03.2017 року вбачається, що орган опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з його матір'ю - [PERSON], [INFO]. Виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, суд вважає, що дитина має більш тісний психологічний зв'язок саме з матір'ю. Доказів того, що дитина має бути розлучена з матір'ю, відповідачем не надано та матеріалами справи не встановлено. З огляду на викладене та оцінюючи матеріали справи, приймаючи до уваги вік дитини, суд приходить до висновку, що проживання малолітнього [PERSON], [INFO], саме з матір'ю [PERSON], відповідає інтересам дитини та забезпечить її права на належне утримання, виховання, лікування, розвиток, оздоровлення та безпеку. За таких обставин, суд вважає, доцільним визначити місце проживання дитини разом з матір'ю, тобто позивачем по справі. Так, ч. 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відносини щодо місця проживання фізичної особи регулюються також Законом «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яким введений режим реєстрації фізичних осіб за місцем їх проживання або перебування. Слід звернути увагу, що положення ЦК щодо місця проживання дитини уточнюються положеннями Сімейного кодексу України, за змістом ст. 160 якого місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Положення даної статті передбачає право батьків дитини на визначення місця проживання дитини. Відповідно до ст. 161 СК місцем проживання дитини є не конкретна адреса, не конкретний населений пункт, а визначення особи, з якою має проживати дитина. Це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. Тому в рішенні суду при визначенні особи, з якою має проживати дитина, не слід зазначати конкретну адресу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved