Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

В січні 2020 року заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт родинних відносин між ним та [PERSON] , а також встановити факт смерті [PERSON] . В обґрунтування заяви заявник зазначив, що [INFO] в м. Міусинськ м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області померла його мати [PERSON] . Після її смерті залишилась спадщина у вигляді недоотриманої пенсії. Звернувшись до органів державної реєстрації актів цивільного стану заявнику було відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON] , оскільки довідка про смерть, видана на непідконтрольній території України не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Заявник зазначає, що отримати свідоцтво про смерть [PERSON] державного зразку та в подальшому оформити спадщину він не має можливості, оскільки у написанні прізвищ заявника та його померлої матері маються розбіжності, а саме прізвище заявника в паспорті зазначено як « [PERSON] », проте прізвище померлої зазначено як « [PERSON] ». Посилаючись на вказані обставини, заявник просив суд встановити, що [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] , [INFO] та встановити, що [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Нельгівка Приморського району Запорізької області, померла [INFO] в м. Міусинськ, м. Хрустальний Луганської області, Україна, причина смерті серцева недостатність ІІ Б, кардіосклероз дифузний. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 13 січня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 21 січня 2020 року. 21 січня 2020 року судове засідання відкладено до 20 лютого 2020 року, у зв`язку з відсутністю відомостей про вручення заінтересованим особам повідомлення про дату, час і місце судового засідання. 20 лютого 2020 року розгляд справи відкладений до 02 березня 2020 року, у зв`язку з неявкою заявника. Заявник в судовому засідання підтримав обставини, викладені в заяві просив її задовольнити. Представник Чугуївського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника управління. Представник Бахмутського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального\~управління Міністерства юстиції (м. Харків) в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника відділу, не заперечує проти задоволення заявлених вимог. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.5 ч.2\~ст. 293 ЦПК України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі згідно з п.1 ч.1\~ст. 315 ЦПК України\~і справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Судом встановлено, що згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 22.01.2002 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, анкетні дані заявника зазначені українською мовою як « [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Макіївка Донецької області» та російською мовою як « [PERSON] , [INFO] февраля 1954 года рождения, уроженец города Макеевка Донецкой области». З паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 14.01.2004 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області вбачається, що прізвище матері заявника зазначено як « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.03.1954 центральним міськЗАГС м. Макіївка Сталінської області «26 февраля 1954 года в г. Макеевка Сталинской области родился [PERSON] , мать [PERSON] » - (російською мовою). З наданої заявником копії будинкової книги вбачається, що в будинку [ADDRESS] прописані (мовою оригіналу): « [PERSON] , [INFO] », « [PERSON] , [INFO] ». Крім того, факт того, що [PERSON] була матір`ю [PERSON] підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні надали відповідні пояснення. Пунктом 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.1995 року\~зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Встановлення факту родинних відносин заявнику необхідно для реєстрації факту смерті матері та оформлення спадщини, а тому даний факт має юридичне значення. Сукупність доказів свідчить про обґрунтованість вимог [PERSON] щодо встановлення факту родинних відносин та необхідність їх задоволення. Щодо вимог заявника про встановлення факту смерті суд зазначає наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] . [PERSON] , [INFO] ,\~уродженка с.\~Нельгівка Приморського\~району Запорізької\~області,\~яка була\~зареєстрована за\~адресою:\~Руднічний тупик,\~м.\~Хрустальний Луганської\~області,\~померла [INFO] в\~м.\~Міусинськ,\~м.\~Хрустальний Луганської\~області,\~Україна,\~причина смерті\~ серцева\~недостатність ІІ\~Б,\~кардіосклероз дифузний,\~про що надано лікарське свідоцтво про смерть №48 від 05.11.2019 року, видане медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно відмови Бахмутського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькі області від 19.12.2019 за вих. №16.14-151-902 заявнику відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки заявником пред`явлено копію свідоцтва про смерть, що видане на тимчасово окупованій території, форма якого не відповідає формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. У зв`язку з чим, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved