Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

До суду звернувся заступник прокурора Чернігівської області з вказаним позовом, мотивуючи тим, що ГУ Держгеокадастру у Київській області передало у власність [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га., кадастровий номер 3220485300:01:008:0075, розташовану на території Поправської сільської ради Білоцерківського району Київської області за межами населеного пункту. У подальшому вказану земельну ділянку відчужено [PERSON] .. Зазначає, що ГУ Держгеокадастру у Київській області в порушення ч.4 ст.116, ст.121 ЗК України передали вказану земельну ділянку [PERSON] , який вже використав своє право на приватизацію земельної ділянки вказаного цільового призначення площею 2,0 га. кадастровий номер:7425587200:08:000:4020 на підставі Наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 15.03.2017 року №25-3845/14-17-сг. Посилаючись на те, що Держгеокадастр України не вчинено дій спрямованих на поновлення порушених прав держави, позивач просив суд визнати недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Київській області від 30.05.2018 №10-4841/15-18-СГ, яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2,0 га кадастровий номер 3220485300:01:008:0075 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності Поправської сільської ради Білоцерківського району Київської області ; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру земельну ділянку площею 2,0 га кадастровий номер 3220485300:01:008:0075 для ведення особистого селянського господарства на території Поправської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Ухвалою судді від 20 вересня 2019 року відкрито провадження у справі. Відповідач ГУ Держгеокадастру у Київській області подало відзив на позовну заяву, який мотивовано тим, що [PERSON] у своєму клопотання до ГУ Держгеокадастру у Київській області засвідчив, що ним не використовувалось раніше право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Представник відповідача зазначає, що під час погодження проекту землеустрою перевіряється зміст проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а не факту використання раніше громадянином права на безоплатну приватизацію. Оскільки проект землеустрою наданий [PERSON] відповідав вимогам закону, законних підстав для відмови у видачі наказу про затвердження документації із землеустрою 30.05.2018 року за № 10-4841/15-18 у ГУ Держгеокадастру у Київській області не було. Крім того, представник відповідача вважає недостатньо мотивованими підстави звернення прокурора до суду з даним позовом. У відповіді на відзив позивач вказує, що посадові особи органів Держгеокадастру мають безперешкодний доступ до інформації про реєстрацію за фізичними особами прав власності на земельні ділянки у порядку безоплатної приватизації, яка міститься у Державному земельному кадастрі, тому мали можливість і повинні були перевірити факт попереднього використання [PERSON] права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Вказує, що підставою для звернення прокурора до суду стала повна бездіяльність Держгеокадастру України щодо відновлення порушених прав держави. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений належними чином. [PERSON] чи його представник [PERSON] заяв по суті спору не подавали, ставлення до позову в інший спосіб не висловили. Третя особа СФГ «Колосок» свого представник до суду не направили, заяв по суті позовних вимог не подавали. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений належними чином, заяв по суті спору не подавав. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що наказом Головного управління Держземагенства у Чернігівській області від 15.03.2017 року №25-3845/14-17-СГ [PERSON] отримав у приватну власність земельну ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер 7425587200:08:000:4020) для ведення особистого селянського господарства на території Пльохівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. Встановлено, що Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 26.03.2018 року №10-2514/15-18-СГ надано [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Поправської сільської ради Білоцерківського району Київської області, орієнтований розмір земельної ділянки 2,0 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Встановлено, що Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 30.05.2018 року №10-4841/15-18-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 2,0 га (кадастровий номер 3220485300:01:008:0075), розташованої на території Поправської сільської ради Білоцерківського району за межами населеного пункту, та передано її у власність для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного наказу, 31.05.2018 року зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220485300 :01:008:0075 для ведення особистого селянського господарства на території Поправської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Встановлено, що 21.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу, серія та номер: 1419, згідно якого у [PERSON] виникло право власності на земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером 3220485300 :01:008:0075 для ведення особистого селянського господарства на території Поправської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Договір посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дуднік І.В.. Прокурор вважає, що ГУ Держгеокадастру у Київській області в порушення ч.4 ст.116, ст.121 ЗК України передало вказану земельну ділянку [PERSON] , який вже використав своє право на приватизацію земельної ділянки вказаного цільового призначення. Начальник управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Чернігівської області А. Хряпа звертався до Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру з листом від 18.04.2019 року та до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із листом від 07.06.2019 року з приводу усунення порушених прав держави, однак ці листи залишені без належного реагування, а права держави залишились порушеними. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Пунктом 3 ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/99 від 08.04.99, передбачено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Верховний Суд 19.03.2019 року у справі №910/2491/18 дійшов висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках, які прямо передбачені законом: 1) Якщо захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) У разі відсутності такого органу. Уповноваженим суб`єктом владних повноважень з питань державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів є Держгеокадастр. З огляду на вказані правові норми, та відсутність належного реагування на порушення земельного законодавства уповноваженим суб`єктом владних повноважень, заступник прокурора Чернігівської області обґрунтовано представляє інтереси держави в суді в рамках даного спору. Відповідно до ч.1 ст.2 Земельного кодексу України (далі ЗК України), земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. За змістом п.б ч.1 ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок визначено ст.ст.116,118,121 ЗК України. Як передбачено у ч.4 ст.116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (п. б ч.1 ст.121 ЗК України). Відповідно до вимог ч. 6 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство», громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 га, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених ст. 121 ЗК України для ведення особистого селянського господарства. Як встановлено судом, наказом Головного управління Держземагенства у Чернігівській області від 15.03.2017 року №25-3845/14-17-СГ [PERSON] отримав у приватну власність земельну ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер 7425587200:08:000:4020) для ведення особистого селянського господарства на території Пльохівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. При цьому, Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 30.05.2018 року №10-4841/15-18-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 2,0 га (кадастровий номер 3220485300:01:008:0075), розташованої на території Поправської сільської ради Білоцерківського району за межами населеного пункту, та передано її у власність для ведення особистого селянського господарства. Отже, в даному випадку має місце порушення принципу одноразовості при передачі у власність громадянина [PERSON] земельної ділянки 2,0 га (кадастровий номер 3220485300:01:008:0075) для ведення особистого селянського господарства. [PERSON] при зверненні до ГУ Держгеокадастру у Київській області із заявою від 21.03.2018 року надав недостовірну інформацію, що раніше не використовував право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. ГУ Держгеокадастру у Київській області не перевірило факт реалізації [PERSON] права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності. Відтак, накази ГУ Держгеокадастру у Київській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] , який своє право вже використав раніше, як і наказ про затвердження йому технічної документації, передачу такої земельної ділянки у власність, є незаконними. Суд відхиляє доводи ГУ Держгеокадастру у Київській області щодо неможливості перевірити твердження [PERSON] про не використання свого права на отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність. Так, відповідно до положень Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ №1051 від 17.10.2012, виключно посадові особи органів Держгеокадастру мають безперешкодний доступ до інформації про реєстрацію за фізичними особами права власності на земельні ділянки у порядку безоплатної приватизації, яка міститься у державному земельному кадастрі. Відповідно до приписів підпункту 30 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Київській області, затвердженого наказом Держгеокадастру України №308 від 17.11.2016, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охороною земель усіх форм власності, у тому числі за веденням державного обліку і реєстрації земель, достовірністю інформації про наявність та використання земель. Відтак, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, як суб`єкт державного нагляду (контролю) в частині дотримання земельного законодавства не тільки мав можливість, а і був зобов`язаний забезпечити дотримання земельного законодавства, а саме вимог ч.4 ст.116 ЗК України, при вирішенні питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою [PERSON] щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Вказане порушення вимог земельного законодавства призвело до безпідставного вибуття земельної ділянки із державної власності. При цьому, [PERSON] придбав земельну ділянку в особи, яка з огляду на встановлені обставини не мала права її отримувати у власність та відчужувати. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Оскільки [PERSON] не мав права отримувати у власність земельну ділянку 2,0 га кадастровий номер 3220485300:01:008:0075 та відчужувати її на користь [PERSON] , вимога про витребування зазначеної земельної ділянки з незаконного володіння [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 155 ЗК України визначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Конституційний Суд України у пункті 4 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009 у справі № 7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. Правову позицію щодо застосування положень наведеного рішення Конституційного Суду України було висвітлено у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15, яка розглядалася спільно судовими палатами у цивільних, адміністративних та господарських справах. Зокрема, Верховним Судом України зазначено, що з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 у справі № 7-рп/2009 та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин, відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права. За таких обставин рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Тому, позовна вимога про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області від 30.05.2018 №10-4841/15-18-СГ, яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2,0 га кадастровий номер 3220485300:01:008:0075, з огляду на його незаконність, узгоджується із визначеними ст.16 ЦК України способами захисту порушеного права та підлягає задоволенню. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду 19.06.2018 року у справі № 916/1979/13. Відповідно до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідачів на користь позивача підлягають витрати на сплату судового збору у розмірі 3 842,00 грн., тобто по 1921,00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved