Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, мотивуючи його тим, що вона є власником будинку по вул. Р.Люксембург, 34 в м. Жмеринка Вінницької області. Згідно домової книги в її будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] Між нею та відповідачами будь-яких домовленостей щодо користування належним їй будинком немає. Відповідачі з власної ініціативи не проживають в будинку та не мають наміру там проживати. Крім того між нею та відповідачами немає родинних відносин і вони не членами її сімї. Відповідач [PERSON] зареєстрований в її будинку на прохання її знайомої, яка сама проживає в м. Жмеринка без реєстрації і не мала де прописати сина, а відповідачку [PERSON] вона зареєструвала у своєму будинку на прохання знайомого. Оскільки відповідач [PERSON] у 2005 році, а відповідачка [PERSON] у 2010 р. залишили її будинок і не проживають там протягом тривалого часу, вважає, що вони тратили право користування її будинком. Їх місцеперебування чи проживання їй не відоме. А тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним будинком. (а.с. 22-24) В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала за викладених у позовній заяві обставин, просить позов задовольнити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Додатково пояснила, що в договорі купівлі продажу від 06.12.1994 року невірно вказано номер будинку 36 замість 34, що зумовлено неправильною довідкою, що була видана БТІ продавцю, однак ще у 1987 році цей будинок був переренумерований на 34. Тобто позивачка є власником будинку під №34 по вул.. Р.Люксембург. Це підтверджується копією акту на землю, яка знаходиться під будинком та має номер 34, довідкою про перенумерацію у 1987 році, а також копією технічного паспорта на будинок 1994 року та дозволом про прибудову за номером 34, із яких видно, що згідно планів це є один і той самий будинок. Відповідачі дійсно жодного дня з дня реєстрації у будинку [PERSON]І з 2005 , а [PERSON] з 2010 року не проживали, де вони проживають, позивачці не відомо, вона не може належним чином розпорядитись належним їй майном, а тому просила позов задовольнити, судові витрати не стягувати із відповідачів, а віднести на її рахунок. Не заперечила щодо ухвалення заочного рішення у справі, про що заявила суду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, з невідомих суду причин, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином за встановленим судом місцем реєстрації (а.с. 28, 29), про що свідчать конверти із відмітками про відсутність за місцем реєстрації (а.с. 35, 36), заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи у їх відсутність не надали, поважності причин неявки суду не повідомили, позов не оспорили. Згідно ст.74 ЦПК України судова повістка надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. А тому слід вважати, що відповідачі належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, свій обовязок повідомити суд про причини неявки у судове засідання, передбачений ч.2 ст. 77 ЦПК України не виконали, позов не оспорили. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 169 ЦПК України не вбачається. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд, з врахуванням позиції позивача, вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін та ухвалити заочне рішення, оскільки проти цього не заперечила позивачка, про що заявила суду. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями від 06.12.1994 р. (а.с. 8-10) позивачка придбала житловий будинок в м. Жмеринка Вінницької області по вул. Р.Люксембург, 36 та зареєструвала своє право власності в органах БТІ. На підставі рішення виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 04.01.1987 р. №2 «Про наслідки проведення нумерації по м. Жмеринка» та додатків №1-284 будинковолодінню по вул. Р.Люксембург, 36 в м. Жмеринка присвоєно номер 34 по вул. Р.Люксембург. (а.с. 10-зворот) З домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у [INFO] (а.с. 12-14) вбачається, що повнолітня відповідачка [PERSON], [INFO] зареєстрована в будинку по вул. Р.Люксембург, 34 м. Жмеринка з 2010 року, а повнолітній відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрований в будинку по вул. Р.Люксембург, 34 м. Жмеринка з 2005 року. Згідно довідки квартального комітету «Привокзальний» №61 від 24.11.2015 р. відповідачі [PERSON] та [PERSON] в будинку по вул. Р.Люксембург, 34 м. Жмеринка не проживають та майном не користуються з часу реєстрації [PERSON] з 2005 року, [PERSON] з 2010 року. (а.с. 15) Із наданих суду для огляду копії технічного паспорту на будинковолодіння №34 по вул. Р. Люксембург в м.Жмеринка Вінницької області на ім»я [PERSON] від 20.12.1994 року, рішення Виконкому Жмеринської міської ради №171 від 22.07.2005 року в сукупності із наявними у цивільній справі довідкою про перенумерацію, домовою книгою, державним актом на землю, суд робить висновок, що будинок, у якому зареєстровані відповідачі на час розгляду справи має номер 34 та належить позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.1994 року. Судом встановлено, що відповідачі більше року, без поважних причин не проживають в [INFO], не несуть витрат по його утриманню. Фактичне їх місце проживання не відоме. Будь-яких перешкод для проживання і користування будинком їм не чинили. Договір про користування даним житловим приміщенням відповідачі з позивачем не укладали. Встановлені правовідносини регулюються Цивільним та Житловим Кодексами України, що регламентують право захисту порушеного права власності особи. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, шляхом в т.ч. і шляхом припинення дії, яка порушує право. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об"єктом права приватної власності. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому засіданні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 71 ч.1 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід визнати такими, що втратили право на користування житлом будинком №34 по вул. Р.Люксембург в м. Жмеринка Вінницької області, що позбавляє останніх права на користування вказаним житловим приміщенням. Підстав збереження житлового приміщення за відповідачами у судовому засіданні не встановлено. Право власника даного будинку позивачки, порушене, тому відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, підлягає захисту. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 319, 383 ч.1, 391, 405 ч. 2 ЦК України, ст. 71, 72, 150 ЖК України, ст.ст. 5, 8, 10, 11, 57, 60, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved