Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з відповідачем не перебувала та не перебуває у зареєстрованому шлюбі, а також не проживають разом як сім`я. Відповідач є батьком дитини [PERSON] , [INFO] Після народження дитина проживає з матір`ю - позивачем. Позивач фактично перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, відповідач недостатньо займається питанням матеріального утримання сина, грошових котів не надає, зрідка купує необхідні товари. Все інше утримання здійснюється позивачем. Домовленості щодо надання постійної матеріальної допомоги на сина між ними не досягнуто. У зв`язку з чим, позивач просить суд стягувати з відповідача на її користь на утримання сина аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. \~ \~ \~ \~Крім того, позивач зазначає, що сторони проживають окремо, однак між ними існує домовленість щодо визначення місця проживання дитини з позивачем. Однак, позивач вважає за необхідне, щоб місце проживання дитини було визначено судом. \~ \~ \~ \~В підготовче судове засідання сторони не з`явилися. Позивач подала письмову заяву, в якій просить здійснювати розгляд справи у її відсутності та вказує, що вони з відповідачем дійшли згоди щодо можливості врегулювання даного спору шляхом домовленості визнання позову у визначенні місця проживання дитини з матір`ю та у стягненні з відповідача аліментів на користь позивача на утримання дитини у розмірі 1/5 частки від усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Таким чином, первісну позовну вимогу про стягнення аліментів позивачем було зменшено. \~ \~ \~ \~Відповідач також подав письмову заяву, в якій просить здійснювати розгляд справи у його відсутності та вказує, що вони з позивачем дійшли згоди щодо можливості врегулювання даного спору шляхом домовленості визнання позову у визначенні місця проживання дитини з матір`ю та у стягненні з відповідача аліментів на користь позивача на утримання дитини у розмірі 1/5 частки від усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Просить винести рішення на умовах, які визначені між сторонами згідно заяви. \~ \~ \~ \~У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, зокрема надає необхідну матеріальну допомогу, виходячи із тих доходів, які має. Спору щодо визначення місця проживання сина з позивачем немає. За погодженням з позивачем, дитина проживає разом з нею. Відповідач вказує, що бажає приймати повноцінну участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Вважає, що у випадку виїзду позивача за кордон дитина має залишитися проживати з тим з батьків, хто проживає в Україні. Вказує, що у його випадку розмір аліментів не може бути більшим за 1/6 частину його доходів, оскільки 1/4 частки від його доходу значно перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів, встановлений ч.2 ст.182 СК України. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, з урахуванням заяв сторін про домовленість між ними щодо місця проживання дитини та розміру аліментів, що підлягають стягненню. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2\~ст.182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 191 СК України за рішенням суду аліменти на утримання дитини стягуються від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.17\~постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В обгрунтування становища платника аліментів, відповідач у відзиві вказав, що має значні доходи, отримує чистий дохід, що становить 10100 грн. Частка 1/4 від цього доходу (2525 грн.) перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів, встановлений ч.2 ст.182 СК України. Крім того, на його утриманні заходиться матір 1946 р.н., яка не ходить, перенесла складну операцію та отримує незначну пенсію - 1800 грн. Інших істотних доходів відповідач не має, як і цінного рухомого та нерухомого майна. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлений прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень. Суд прийшов до висновку, що підлягають до стягнення аліменти за рішенням суду у зв`язку з ухиленням від утримання дитини в добровільному порядку, в розмірі, заявленому позивачем з урахуванням зменшених позовних вимог, та який визнається відповідачем - 1/5 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення даного позову до суду до досягнення дитиною повноліття. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів таЗакону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи з наведеного, враховуючи те, що дитина відноситься до вікової категорії дітей малолітнього віку, відсутність виняткових обставин для розлучення дитини з матір`ю, наявність у позивача можливості забезпечити умови життя, необхідні для розвитку малолітнього сина, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде відповідати інтересам дитини, що відповідачем не заперечується. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, позивачу підлягає повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини. За пред`явлення позовної вимоги про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".

Outcome: approved