Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

В травні 2015 року до суду звернулася [PERSON] з первісною позовною заявою мотивуючи її тим, що починаючи з 2003 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] та разом з сином, [PERSON], вони проживали та були зареєстровані в службовій квартирі за адресою : [ADDRESS]. За зазначеною адресою були зареєстровані і діти [PERSON] від першого шлюбу : [PERSON], 1984 року народження , її син [PERSON], 2003 року народження, донька [PERSON], 1987 року народження, та її син [PERSON], 2014 року народження. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті 24.11.2015 року вона звернулася до власника квартири Бердичівська ЛВУМГ філія УМГ « Киїтрансгаз» ПАТ « Укртрансгаз» та уклала договір найму квартири. Вона разом з сином продовжують проживати у вказаній квартирі та утримувати її власним коштом. [PERSON] зазначає, що [PERSON] та її син, починаючи з 2003 року не проживали у вказаній в квартирі, а проживають в [ADDRESS]. [PERSON] проживала в квартирі до вступу у ВУЗ, а після навчання за направленням була направлена працювати до м.Біла Церква де і проживає в даний час разом зі своєю сім'ю. Позивач вказує, що факт не проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі стверджено відповідними актами та показами свідків. [PERSON] просить суд визнати [PERSON] [INFO], та її сина [PERSON], [INFO], такими що втратили право на користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Визнати [PERSON], 1987 року народження, та її сина [PERSON], 2014 року народження, такими, що втратили право на користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Судові витрати покласти на відповідачів. 30.05.2016 року в попередньому судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей подали зустрічну позовну заяву про вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою. [PERSON] та [PERSON] зазначають , що [INFO] помер їх батько [PERSON]. За життя він разом з родиною отримав від Бердичівського ЛВУМГ філії УМГ « Київтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» службову квартиру за адресою [ADDRESS]. На даний час за зазначеною адресою зареєстровані : [PERSON] [INFO], та її син [PERSON] [INFO], [PERSON] 1987 року народження, та її син [PERSON] 2014 року народження, та [PERSON] із своїм сином [PERSON]. Після смерті батька [PERSON], [PERSON] потай від них уклала договір найму житла з власником зазначеної квартири та не допускає їх до житла де є їхні особисті речі, не надає їм оригінали документів та не дає їм можливості проводити оплату житлово-комунальних послуг . Позивачі за зустрічною позовною заявою просять суд зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою за адресою [ADDRESS]. Зобовязати [PERSON] видати ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS]. Вселити у названу квартиру за адресою [ADDRESS] їх [PERSON], [INFO], та її сина [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та її сина [PERSON], [INFO]. Встановити порядок користування квартирою за адресою [ADDRESS], виділивши по окремій житловій кімнаті та інші приміщення залишити у спільному користуванні. Стягнути з [PERSON] судові витрати. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали первісний позов, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просили суд повністю задоволити вимоги. Зустрічну позовну заяву не визнали та просили суд відмовити у задоволенні вимог [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] та їх представник [PERSON] заперечували проти вимог викладених у первісному позові та просили суд відмовити у їх задоволенні. В судовому засіданні уточнили свої позовні вимоги викладені у зустрічній позовній заяві та просили суд зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою квартирою за адресою [ADDRESS]. Зобовязати [PERSON] видати ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS]. Вселити їх до квартири за адресою [ADDRESS] [PERSON], [INFO], та її сина [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та її сина [PERSON], [INFO]. Представник третьої особи органу опіки та піклування Володарської районної державної адміністрації Київської області - Колдашова Л.В. вимоги по первісному позову не визнала. Вимоги викладені у зустрічній позовній заяві з уточненнями визнала повністю. Третя особа Бердичівської ЛВУМГ філії УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ» свого представника в судове засідання не направили на адресу суду направили лист, яким просять суд розглядати справу без участі їх представника та одночасно повідомили, що у березні 2015 року на їх адресу надійшов лист яким [PERSON] просив провести реєстрацію в квартирі за адресою [ADDRESS] дітей та онука : [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На отриманий лист вони звернулися до Володарської селищної ради та просили здійснити реєстрацію названих осіб. На даний час вони не володіють інформацією щодо кількості зареєстрованих осіб у названій квартирі та хто саме в даний час проживає в даній кватирі (а.с.85). Суд, ознайомившись з позовною заявою, заслухавши пояснення учасників судового розгляду взявши до уваги позицію третьої особи Бердичівської ЛВУМГ філії УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ» допитавши свідків заявлених обома сторонами та дослідивши письмові докази вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, вимоги по зустрічній позовній заяві задоволити повністю. Так, відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить Бердичівській ЛВУМГ філії УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ». При вирішенні спору суд керується нормами житлового, а не цивільного законодавства. Матеріали справи та покази учасників прцесу вказують, що [INFO] помер [PERSON] ( а.с. 8), який був чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON] та [PERSON] [PERSON] (а.с.65 68) . З дослідженої в судовому засіданні будинкової книги суд встановив, що у квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровані : - [PERSON] з 07.10.2003 року; - [PERSON] з 16.11.2004 року; - [PERSON] з 16.01.2003 року; - [PERSON] з 24.04.2003 року; - [PERSON] з 26.03.2015 року; - [PERSON] знялася з реєстрації у 2012 році у зв'язку з навчанням, а за заявою [PERSON] 26.03.2015 році знову була зареєстрована; - [PERSON] з 26.03.2015 року ( а.с. 16-18). Зазначені вище обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а тому в силу ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. За змістом ст.71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Згідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ч. 2 ст. 65 цього ж Кодексу, особи, що вселилися в жиле приміщення, як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визначено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (з останніми змінами від 25.05.1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були вселені в спірну квартиру, як члени сім'ї [PERSON], який проживав та був зареєстрований у ній з 1990 року до дня смерті, а також те, що [PERSON] фактично чинить перешкоди [PERSON] та [PERSON] в користуванні та проживанні в квартирі. Таким чином посилання позивача за первісним позовом на те, що [PERSON] та [PERSON] зі своїми дітьми не проживають в квартирі [ADDRESS] понад встановлені строки та повинні в силу ст. 72 ЖК України бути визнанні такими, що втратили право на користування житлом не можуть судом взяті до уваги , оскільки сама [PERSON] чинить дії які вказують, що вона не допускає відповідачів по первісному позову та їх дітей до квартири. Окрім того, надані [PERSON] акти від 04.11.2015 , 22.03.2016року не підтверджують факт не проживання у спірній квартирі без поважних причин [PERSON] та [PERSON] ( а.с.11,14,29) вони вказують лише, що на час їх складання відповідачі за первісним позовом були відсутні у спірній квартирі, тому суд не може їх взяти до уваги в якості належного доказу по справі на підтвердження вимог первісного позивача. Твердження [PERSON], щодо того, що [PERSON] та [PERSON] забезпечені власним житлом, також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, що стверджено довідкою виданою виконавчим комітетом Володарської селищної ради Київської області ( а.с.75,98) та витягом з реєстру прав нерухомості ( а.с.127). [PERSON] в судовому засіданні вказувала, що [PERSON] проживає в будинку , який було виділено після розірвання шлюбу перший дружині [PERSON].( а.с.19-23) за адресою [ADDRESS]. Однак із рішенням Володарського районного суду Київської області від 05.02.2003 року встановлено, що будинок за адресою [ADDRESS] Київської області був розділений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] не набула права власності на названий будинок або якусь його частину ( а.с.19-23). Доказами у даній справі також є показання свідків, які були допитанні в судовому засіданні: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що [PERSON] та [PERSON] були вселені до квартири ще за час першого шлюбу [PERSON] , як діти квартиронаймача та проживали там постійно разом з батьками. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] вселилася до квартири , як член сім'ї - дружина останнього. Діти продовжували проживати за зазначеною адресою, як члени родини були зареєстровані та окрім того був зареєстрований син [PERSON] [PERSON] пізніше [PERSON], а в 2015 році син [PERSON] . Окрім того свідки ствердили факт на який посилаються [PERSON] та [PERSON] в зустрічній позовній заяві , що після смерті [PERSON] його дружина заперечує проти користування та проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі про що вона сама неодноразово заявляла під час судового слідства та що ствердили і допитані в засіданні свідки, як заявлені нею самою так і свідки запрошені на вимогу протилежної сторони. Свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що квартирі дійсно залишились особисті речі [PERSON] та окрім того зазначили, що [PERSON] не давала ключі [PERSON] та [PERSON] від квартири та в разі коли ті намагалися зайти в подвір'я завжди був відпущений пес породи « німецька овчарка», який не допускав нікого до подвір'я будинку. Про зазначений факт і свідчать оглянуті в судовому засіданні матеріали звернення до органів поліції за захистом свого порушеного права ( а.с. 72-74). Суд вважає, що [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що [PERSON] та [PERSON] не проживають в спірній квартирі без поважних причин, а також що [PERSON] та [PERSON] крім спірної квартири мають у власності інше житло. З вище викладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт не проживання особи у спірному приміщенні без поважних причин понад шість місяців. В той же час, в даному випадку, такі обставини належним чином доведені не були. Отже всі наведені вище обставини у своїй сукупності дають підстави суду для відмови у задоволенні позовних вимог по первісному позову повністю. Разом з наведеним вище суд вважає вимоги позивачів по зустрічній позовній заяві підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав . Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Зазначена стаття перегукується з нормами ч. 4 ст.9, ст.109 ЖК Української РСР де зазначено , що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Таким чином, право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі та на законі . Відповідно до ст. 64, ст. 65 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання права користування квартирою, [PERSON] та [PERSON] зазначили, що вони вселилися до спірного помешкання, як члени сім'ї наймача [PERSON] з його згоди. Наведені позивачами по зустрічній позовній заяві були належним чином доведені в судовому засіданні письмовими доказами. Судом встановлено, що вони не можуть користуватися та проживати у спірній квартирі після смерті батька, так як [PERSON] не надає на це згоди та чинить перешкоди, що також було стверджено під час судового слідства. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] перешкоджає проживанню [PERSON] та [PERSON] та їх неповнолітніх дітей в квартирі, що фактично призвело до неможливості останніх користуватися та проживати у зазначеній квартирі, що не заперечувала в судовому засіданні сама [PERSON] Щодо укладення [PERSON] договору найму квартири [ADDRESS] та її посилань на те що [PERSON] та [PERSON] не беруть участі в утриманні квартири, то суд даючи оцінку цим твердженням вважає необхідним зазначити, що [PERSON] у такому випадку порушила норми ст.106 ЖК України, оскільки не отримала згоди всіх осіб, зареєстровані у спірній квартирі. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що зустрічний позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню повністю. Судові витрати в силу ст. 88 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] в розмірі по 551,20 грн.

Outcome: approved