Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовом до Управління поліції охорони в Одеській області Національної поліції України в якому просить: - скасувати наказ начальника Управління поліції охорони в Одеській області Національної поліції України №150 о/с від 26.12.2019 року в частині звільнення [PERSON] , як необґрунтований та такий, що не відповідає вимогам законодавства; - визнати трудовий договір між [PERSON] та Управлінням поліції охорони в Одеській області Національної поліції України безстроковим, укладеним на невизначений строк; - поновити [PERSON] на посаді охоронника 3-го розряду взводу №1 роти охорони об`єктів та публічної безпеки Чорноморського МРВ Управління поліції охорони в Одеській області; - виплатити [PERSON] з Управління поліції охорони в Одеській області Національної поліції України заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.01.2020 року по час прийняття рішення судом про поновлення у відповідності заробітною платою за один робочий день у сумі 394,36 грн. за кожен робочий день вказаного вимушеного прогулу; - допустити негайне виконання рішення суду відповідно до ст.430 ЦПК України. Позов мотивований тим, що Наказом №150 о/с від 26 грудня 2019 року позивача звільнено з посади охоронника 3-го розряду взводу №1 роти охорони об`єктів та публічної безпеки Чорноморського МРВ Управління поліції охорони в Одеській області з 31 грудня 2019 року на підставі п.2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із «закінченням дії трудових відносин». Однак, у трудовій книжці позивача зроблено зовсім інший запис «звільнити п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення строку договору)». Позивач вважає даний наказ незаконним, необґрунтованим та прийнятим з грубими порушеннями чинного законодавства з тих підстав, що у вказаному наказі не зазначено які саме конкретні підстави є обґрунтуванням для закінчення трудових відносин. Ніякої заяви про припинення трудових відносин, згідно КЗпП України позивач до відповідача не подавав. Позивач зазначає в позові, що 24 травня 2017 року наказом №60 о/с начальника Управління поліції охорони в Одеській області його прийнято на зазначену посаду «на постійній основі, на термін дії договору про охорону». Про його постійні трудові відносини з відповідачем свідчить те, що він виконував обов`язки охоронника у відповідача і раніше з 15 лютого 2017 року, а на свою посалу лише перевівся і про це зазначено в трудовій книжці. Фактично позивач пропрацював охоронником майже 3 роки, в той час, як відповідач укладав різні угоди на охорону об`єктів з різними клієнтами, ніяка конкретна господарська угода між відповідачем та його клієнтами (номер, термін її дії), як при прийнятті позивача на роботу, так і при звільненні у вказаних наказах не зазначена. Підстав укладати з позивачем трудову угоду на визначений строк у відповідача не було, адже його трудові обов`язки не пов`язані з виконанням певних, обумовлених часовим періодом, умов та дія договору (контракту) на охорону об`єктів державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з відповідачем не припинялася. Позивач стверджує у позові, що згідно сайту «Закупівлі.Онлайн», відповідач уклав новий контракт на охорону об`єктів державного підприємства «Адміністрація морських портів України» 24 грудня 2019 року на весь 2020 рік на суму 16883066 грн. Таким чином, вказаний контракт фактично продовжив дію контракту між тими ж контрагентами від 27 грудня 2018 року (укладений на 2019 рік) і відповідно на об`єкті, де позивач виконував роботу охоронника (адмінприміщення порту «Чорноморськ» та АМПУ). На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Представник Управління поліції охорони в Одеській області Національної поліції України 16.03.2020 року надав до суду відзив на позов (а.с.47-52), просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач при подачі позову до суду не сплатив судовий збір, дія укладеного відповідачем договору припинялась та 24.12.2019 укладено новий договір між відповідачем та ДП «АМПУ», у зв`язку із закінченням дії старого договору відбулись зміни у штатній структурі, з 31.12.2019 скорочено в штаті Чорноморського МВ 5 посад поліцейських роти ОО та ПБ, 30 працівників воєнізованої охорони та інші посади, серед яких скорочена посада, яку обіймав позивач. Також представник відповідача зазначає у відзиві на позов, що позивачем наведено у позові невірний розрахунок заробітної плати за один робочий день. Позивач подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позов підтримує в повному обсязі (а.с.45-46). Представник відповідача також надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.69). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.02.2017 наказом №14 о/с начальника Управління поліції охорони в Одеській області, [PERSON] прийнято на посаду охоронника 1-го розряду Чорноморського МРВ Управління поліції охорони в Одеській області, на термін дії договору. 01.03.2017 наказом №25 о/с начальника Управління поліції охорони в Одеській області, [PERSON] призначено на посаду охоронника 1-го розряду взводу №1 роти охорони об`єктів та публічної безпеки Чорноморського МРВ Управління поліції охорони в Одеській області, на термін дії договору, а наказом №60 о/с начальника УПО, позивачу встановлено 3-й розряд охоронника Чорноморського МРВ УПО, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.7). Наказом №150 о/с від 26 грудня 2019 року позивача звільнено з посади охоронника 3-го розряду взводу №1 роти охорони об`єктів та публічної безпеки Чорноморського МРВ Управління поліції охорони в Одеській області з 31 грудня 2019 року на підставі п.2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із «закінченням дії трудових відносин», що підтверджується записом в трудовій книжці позивача (а.с.7 зв.) та копією наказу (а.с.8). При цьому, в трудовій книжці позивача зроблено запис: «звільнити п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення строку договору)». Згідно сайту «Закупівлі.Онлайн» вбачається, що відповідач уклав новий контракт на охорону об`єктів державного підприємства «Адміністрація морських портів України» 24 грудня 2019 року на весь 2020 рік на суму 16 883 066 грн., що підтверджується копією витягу з сайту (а.с.17-18). Як слідує зі ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст.16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Згідно статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку. Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 753/16193/16-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі №761/27037/17-ц. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вказані вимоги законодавства кореспондуються з постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", відповідно до п.9 якої зазначено, що оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Позивач вказує, що його 24 травня 2017 року наказом №60 о/с начальника Управління поліції охорони в Одеській області прийнято на посаду охоронника 3-го розряду взводу №1 роти охорони об`єктів та публічної безпеки Чорноморського МРВ Управління поліції охорони в Одеській області на постійній основі, на термін дії договору про охорону, і фактично він (позивач) пропрацював на цій посаді майже 3 роки. Отже, суд приходить до висновку, що договір укладено на невизначений строк, трудові відносини є безстроковими, тому позивача не можна звільнити з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Також, суд погоджується з доводами позивача, що ніяка конкретна господарська угода між відповідачем та його клієнтами (номер, термін її дії), як при прийнятті позивача на роботу, так і при звільненні у вказаних наказах не зазначена, трудові обов`язки позивача не пов`язані з виконанням певних, обумовлених часовим періодом, умов та дія договору (контракту) на охорону об`єктів державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з відповідачем не припинялася. Так, згідно сайту «Закупівлі.Онлайн», відповідач уклав новий контракт на охорону об`єктів державного підприємства «Адміністрація морських портів України» 24 грудня 2019 року на весь 2020 рік на суму 16883066 грн. Отже, вказаний контракт фактично продовжив дію контракту між тими ж контрагентами від 27 грудня 2018 року (укладений на 2019 рік). Вищенаведене дає підстави для висновку, що наказ начальника Управління поліції охорони в Одеській області Національної поліції України №150 о/с від 26.12.2019 року про звільнення [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ст.43 Конституції України). У відповідності до ст.235 КЗпП України, при звільненні працівника без законних підстав він повинен бути поновлений на колишнє місце роботи. Отже, позов в цій частині підлягає задоволенню. Одночасно суд приймає рішення про стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Так відповідно до бухгалтерських довідок (а.с.9,10), середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає: листопад 2019р. з/п. - 8353,16 грн., грудень 2019 р. з/п - 6479,71 грн. Середньо місячна заробітна плата складає: (8353,16 + 6479,71) : 2 = 7416,44 грн. В листопаді 2019р. було 21 р/д, у грудні 2019 р. було 21 р/д, загальна кількість робочих днів складає 42 р/д. Середня кількість робочих днів складає: 42 : 2 = 21 р/д. Середньоденний заробіток працівника складає: 7416,44 грн. : 21 р/д = 353,16 грн. Загальна середня кількість робочих днів за час вимушеного прогулу з 31.12.2019р. по 23.11.2020р. складає (21 х 10) + 15 = 225 р/д. Середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.12.2019р. по 23.11.2020р. складає: 353,16 х 225 = 79461,00 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 79461,00 грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн. Відповідно до п.2 і 4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць і поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі зазначеного суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та виплати йому заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved