Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду за позовом до Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту та заборони відчуження майна. Вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого органом приватизації ЖКО Нововолинської міської ради на підставі рішення №37 від 25.11.2019. Зазначає, що позбавлена можливості зареєструвати своє право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки там міститься інформація про заборону на нерухоме майно, об`єкт обтяження: квартира [ADDRESS] , на підставі постанови Нововолинської виконавчої служби №5625 від 05.05.2004 року. На примусовому виконанні у ВДВС Нововолинського МУЮ перебувало виконавче провадження, яке завершене та знищене. Однак, відділ державної виконавчої служби не може зняти арешт з майна, зокрема квартири, та заборону відчуження в силу закону, так як згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження відносно [PERSON] відсутні будь-які виконавчі провадження, а тому встановити наявність чи відсутність виконавчого провадження в межах якого накладався арешт на нерухоме майно виявилось неможливим, оскільки відповідно до Порядку роботи з документами в органах ДВС строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить 3 роки. Просить скасувати арешт нерухомого майна та заборону відчуження на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладений згідно з постановою №5625 державного виконавця Нововолинської виконавчої служби від 05.05.2004 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов до висновку , що позов є підставним і підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру від 25.11.2019, копією рішення органу приватизації № 37 від 25.11.2019 (а.с. 5-6). Як вбачається з інформації Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.4) 08 травня 2004 року Нововолинською державною нотаріальною конторою було зареєстровано у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт, номер обтяження 6456, на квартиру [ADDRESS] , власник [PERSON] , на підставі постанови від 05.05.2004 року видане Нововолинського ВДВС . При зверненні позивача із заявою до Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) останній повідомлено, що згідно з даними автоматизованої виконавчого провадження встановити в межах якого виконавчого провадження накладено арешт 05.05.2004 не виявилось можливим, оскільки у зв`язку із закінченням строків зберігання виконавче провадження було знищено (а.с.3). Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент накладення арештів) передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. У відповідності до ст. 59 Закону - майно боржника може бути звільнено з-під арешту за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому підпорядкований державний виконавець, якщо під час розгляду відповідної скарги боржника виявлено порушення встановленого цим Законом порядку накладення арешту. У всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.317 ЦК України, кожна особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Її право приватної власності є непорушним. Згідно ст.ст. 321, 383, 386 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; він має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва; держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до ст 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ч.1, 2 Цивільного кодексу України "Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом". У відповідності до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивач позбавлений можливості реалізувати свої права власника, так як накладення арешту на майно, позбавило її права розпорядитися майном, що є одним із невідємних критеріїв власності. Отже, аналізуючи норми закону та надані сторонами докази на підтвердження вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. З метою захисту права власності позивача, за відсутності на даний час підстав для його обмеження, в т.ч. шляхом заборони відчуження належного [PERSON] майна, суд позов задоволює.

Outcome: approved