Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона придбала у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], про що свідчить розписка продавця про отримання коштів, однак за собою своєчасно його не зареєструвала, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок. Позивач добросовісно та відкрито володіє майном більше 10 років, утримуючи його та садибу з 2008 року. В зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та прохає визнати за нею право приватної власності на вищевказаний житловий будинок за набувальною давністю. Позивач в судове засідання не з'явилася, однак надала суду заяву про підтримання позовних вимог та про слухання справи у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву, в якій прохав слухати справу у його відсутність, позовні вимоги визнав. Розглянувши заявлений позов, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 24.11.1981 року, реєстр №1602, свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.11.1981 року, реєстр №1604, виданих Краснокутською державною нотаріальною конторою за [PERSON] зареєстровано право приватної спільної часткової власності на ? частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS], а за [PERSON] на ? частину майна на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.11.1981 року, реєстр №1604, виданого Краснокутською державною нотаріальною конторою. Реєстраційний номер: книга 6 номер запису 663, про що свідчить довідка КП «Краснокутське БТІ» від 13.02.2018 року №82. Як вбачається з розписки, наданої [PERSON], то останній отримав від [PERSON] гроші у сумі 7000 грн. за продаж ним будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та зобов'язувався підготувати документи для нотаріального посвідчення договору. Однак, договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчений не був та право власності за [PERSON] не зареєстровано, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок. З довідки РКП «Краснокутське БТІ» №82 від 13.02.2018 року вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями існує. Загальна площа житлового будинку складає 48,20 кв. м. Також, як вбачається з довідки виконавчого комітету Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області [PERSON] проживала з 2008 року без реєстрації за адресою: смт. Костянтинівка, вул. Центральна №91, Краснокутського району, Харківської області. Зареєстрована за цією адресою 04.09.2014 року. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як зазначає ст. 344 ч. 2 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння може приєднати до часу свого володіння увесь час протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем правонаступником вона є. Згідно з п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Характерною ознакою для визнання права власності на нерухомість за давністю володіння згідно до ст. 344 ЦК України є добросовісність. Окрім цього, враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Згідно з п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до ст.ст. 19,76,81, суд знаходить доведеним, що на житловий будинок ніхто не претендує, позивач відкрито, добросовісно, безперервно з 2008 року володіє житлом, що надає їй права набуття житлового будинку у власність за давністю володіння відповідно до правил, встановлених статтею 344 ЦК України. За таких підстав суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON]

Outcome: approved