Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] 14.05.2019 р. звернулись до суду з позовом, просили визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи тим, що їм належить спірна квартира, у якій зареєстрований відповідач. [PERSON] в квартирі не проживає з 01.01.2000 року, виїхав на постійне проживання та мешкає зі своєю сім`єю у Росії в м. Москва. Факт реєстрації відповідача порушує їх право на вільне розпорядження і користування майном, внаслідок чого змушені звернутись до суду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05 червня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, та призначено судове засідання. 16 липня 2019 року представником позивача [PERSON] подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи пояснень свідків. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 07 жовтня 2019 року відкладено розгляд справи на 05 грудня 2019 року. Позивачі в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відстуності, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі, відзив суду не подавав. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється через неявку всіх учасників справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідив матеріали справи, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачам [PERSON] , [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 12.02.2019 р., зареєстровано в реєстрі за №616 (арк. справи 5). Відповідно до листа Херсонської міської ради №8-3652-9/12 від 26.04.2019 р., станом на 26.04.2019р., згідно з відомостями картотеки, переданої відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради обслуговуючими організаціями (ЖЕК, ОСБ тощо), УДМС України в Херсонській області за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (арк. справи 7). Факт не проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджено актом не проживання за адресою реєстрації №305 від 25.04.2019 р. складеним сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та посвідченим головою ОСББ "Мій дім Патона 21/15" (арк. справи 8). Згідно поданих пояснень свідка [PERSON] , вона мешкає за адресою: [ADDRESS] зі своєю родиною. По сусідству з нею у квартирі [ADDRESS] мешкає зі своєю родиною [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] мешкав [PERSON] , який помер [INFO] . Також у вказаній квартирі зареєстрованпий [PERSON] , який в квартирі не проживає тривалий час, близько 19 років. Останній раз бачила його приблизно у 1998-1999 роках, їй відомо, що він постійно проживає зі своєю родиною у м. Москві (арк. справи 37). Згідно поданих пояснень свідка [PERSON] , вона мешкає за адресою: [ADDRESS] зі своєю родиною. По сусідству з нею у квартирі [ADDRESS] мешкає зі своєю родиною [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] мешкав [PERSON] , який помер [INFO] . Також у вказаній квартирі зареєстрованпий [PERSON] , який в квартирі нее проживає тривалий час, близько 19 років. Останній раз бачила його приблизно у 1998-1999 роках, їй відомо, що він постійно проживає зі своєю родиною у м. Москві (арк. справи 38). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. В судовому засіданні встановлено, що реєстрація відповідача до спірної квартири відбулася 22 вересня 1993 року, відповідач є братом позивачів та був членом сім`ї колишнього власника житлового приміщення - батька позивачів [PERSON] , який помер [INFO] . Таким чином, відповідно до встановлених судом фактичних обставин у справі на підставі досліджених доказів, відповідач [PERSON] є членом сім`ї колишнього власника квартири [PERSON] Доказів, що відповідач, як рідний брат проживав з позивачами однією сім`єю суду не надано. Крім того, з показань свідків вбачається, що відповідач у спірному домоволодінні не проживав щонайменше з 2000 року. Прзивачі набули право власності 12.02.2019 року, тобто відсутні підстави вважати, що при набутті позивачами права власності їх брат відповідач [PERSON] був членом їх сім`ї в розумінні ст. ст. 64, 156 ЖК Української РСР. Встановивши на підставі повно та всебічно досліджених обставин, які перевірені доказами, що відповідач вселилися та проживав у будинку зі згоди колишнього власника, не є членом сім`ї позивачів, спільним побутом, взаємними правами та обов`язками із ними не пов`язаний, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову, внаслідок чого порушене право власності позивача на домоволодіння на підставі статті 391 ЦК України підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 05 грудня 2019 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved