Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Державного реєстратора Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області [PERSON], [PERSON], в якій просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37122666 від 18.09.2017 р., прийняте державним реєстратором Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області - [PERSON] Визнати за [PERSON] право користування приміщенням туалету, площею 5.3 кв.м. позначене на поверховому плані під літ. ІХ, яке знаходиться за адресою:м. Львів, вул. Снопківська, 10, а також просить покласти судові витрати на відповідача. В обґрунтування\~поданого позову\~покликається на\~те,\~що увласності позивача, [PERSON] перебуває квартира за адресою [ADDRESS]. На першому поверсі будинку №10 по вул. Снопківській у м. Львові знаходиться приміщення туалету, позначене на поверховому плані під літ. ІХ, площею 5.3 кв.м. Дане приміщення перебувало у спільному користуванні кв. №1, кв. №3 та кв. №5 цього будинку. Позивач зазначає, що незаконними діями відповідачів 1,2 порушено його права щодо вищезазначеного приміщення. Оскільки 18.09.2017р. державним реєстратором [PERSON] (Зубрянська сільська рада Пустомитівського району Львівської області) було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37122666, а саме державну реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 115737359 від 28.02.2018 року додається) Позивач вважає дане рішення незаконним та таким, що порушує законні права позивача. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, оскільки подав клопотання, в якому просить суд проводити розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач державний реєстратор Зубрівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце проведення судового засідання, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Відзиву на позовні вимоги до суду не надходило. Клопотань про відкладення чи про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася. На електронну адресу суду було скеровано клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки не має можливості взяти участь у судовому засіданні призначеному на 25.06.2018 р., а також забезпечити явку уповноваженого представника у зазначене судове засідання. Однак, суд не приймає до уваги подане відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, з огляду на наступне. Як вбачається із наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке [PERSON] отримала 07.06.2018 р., була повідомлена про судове засідання призначене на 25.06.2018 р. Відповідно до п.5 ст.128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за пять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно Таким чином, [PERSON] була завчасно повідомлено про судове засідання, яке призначено на 25.06.2018 р., тобто мала достатньо часу для належної підготовки до судового засідання. Крім цього, суд звертає увагу на те, що відповідачем [PERSON] до клопотання про відкладення розгляду справи не додано доказів поважності її неявки у судове засідання, а також неявки її представника. Окрім цього, позивачем не надано договір про надання правової допомоги, який вона уклала з уповноваженим представником. Згідно п.2 ч.2 ст.233 ЦПК України суд відкладає\~розгляд справи\~в судовому\~засіданні в\~межах встановленого\~цим Кодексом\~строку з\~таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Таким чином, суд не визнає неявку відповідача у судове засідання поважною, оскільки клопотання про відкладення розгляду справи не підтверджено належними і допустимими доказами. Ухвалою суду від 30.05.2018 р. у справі відкрито провадження та призначено до розгляду. /а.с.20/ У даній справі заходи забезпечення доказів та забезпечення позову судом не застосовувалися. Провадження у справі ухвалою суду не зупинялося, а тому не було підстав для його поновлення. Відповідно до ч.1 ст.223\~ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 стаття 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. На першому поверсі будинку №10 по вул. Снопківській у м. Львові знаходиться приміщення туалету, позначене на поверховому плані під літ. ІХ, площею 5.3 кв.м. /а.с.11/. Дане приміщення перебувало у спільному користуванні кв. №1, кв. №3 та кв. №5 цього будинку, що підтверджується довідкою виданою ЛКП «Снопківське» від 30.11.2005 р. №253./а.с12/. Як вбачається із змісту позовної заяви незаконними діями Державного реєстратора Зубранської сільської ради Пустомитівського району Львівської області [PERSON] та [PERSON] порушено права позивача щодо вищезазначеного приміщення. Оскільки, 18.09.2017р. державним реєстратором [PERSON] було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37122666, а саме державну реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 115737359 від 28.02.2018 року /а.с.10/. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є гарантування державою обєктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. В результаті прийняття оскаржуваного рішення, загальну площу квартири було незаконно збільшено з 36.9 кв.м на 42.2 кв.м, підставою такої зміни вказується «уточнення площ та проведених переобмірів, згідно акта обстеження ЛКП «Снопківське»». Таким чином, збільшення площі відбулось у звязку з переобмірами приміщень які входили до складу квартири [ADDRESS] та через самочинно проведену реконструкцію з приєднанням до квартири іншого приміщення, яке ніколи до її складу не входило і перебувало у спільному користуванні мешканців кв. №1, кв. №3 та кв. №5 ( приміщення туалету спільного користування площею 5.3 кв.м). Даний факт підтверджується копією поверхового плану першого поверху будинку №10 по вул. Снопківській в м. Львові від 24.09.1979р., з якого вбачається що спірне приміщення мало загальний вхід з балкону будинку і не мало входу через кв. №3, довідкою ЛКП «Снопківське» від 21.02.2006 р., а також відповіддю ОКП ЛОР БТІ від 11.05.2017р. /а.с.13, 15/. До прийняття оскаржуваного рішення, квартира [ADDRESS] з однієї кімнати площею 25.3 кв.м та кухні площею 11.6 кв.м, натомість після його прийняття, квартира складається з однієї кімнати площею 25.3 кв.м, кухні площею 11.6 кв.м. та ванної кімнати площею 5.3 кв.м. Як вбачається із листа Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 18.01.2018 р. №31-287, на засіданні міжвідомчої комісії Галицької районної адміністрації звернень власників квартири №1 та №3 на вул. Снопківській,10 в період з 2009 року по даний час не розглядалося. Розпоряджень Галицької районної адміністрації про затвердження висновків міжвідомчої комісії стосовно приєднання приміщень туалетів до квартири №1 або №3 на вул. Снопківській,10 в період з 2009 р. по даний час не приймалося. /а.с.14/ Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Встановлено, що у відповідача [PERSON] відсутні правові підстави для приєднання та подальшого набуття у власність вказаного приміщення, у власника кв.№3 Крім відсутності прав на вказане приміщення, суд звертає увагу на те, що приєднання приміщення до існуючої квартири з облаштуванням прямого проходу (дверного прорізу) з квартири та, відповідно замуровуванням існуючого входу з балкону потребують комплекс передбачених законом погоджень, в контексті містобудівного законодавства. Так, необхідною умовою для початку, здійснення та завершення проведення таких робіт є наявність, погоджених у встановленому законом порядку, дозволу на проведення реконструкції, проекту реконструкції квартири, акта приймання виконаних робіт, акта введення в експлуатацію та ін. При цьому необхідним також є забезпечення авторського та технічного нагляду та дотримання цілого ряду інших процедур. Жодна з цих умов, [PERSON] дотримана не була. Відповідно до п.п.3-5 ч.1 ст.24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; Відтак, речове право на нерухоме майно (приміщення площею 5.3 кв.м.) у [PERSON], як власника кв. №3 не виникло, тому не могло бути і не було підтверджено жодним належним і допустимим документом. Відповідно до ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення обєкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу обєкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Встановлено, що жодна з вище перелічених підстав не мала місця при прийнятті оскаржуваного рішення. З наведеного вбачається, що державний реєстратор [PERSON] всупереч вимогам ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прийняв оскаржуване рішення на підставі документів, які не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Наслідком прийняття оскаржуваного рішення, стало фактичне узаконення відповідачем [PERSON] проведення самочинної реконструкції приміщення та набуття нею у власність нерухомого майна яке їй не належить, з порушенням при цьому законних прав позивача. Таким чином, позивач, у спосіб не передбачений законодавством позбавлений права користування приміщенням, оскільки [PERSON] оспорює та не визнає таке право, мотивуючи це тим, що станом на даний час вона є власником цього приміщення. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з п.1 ч.2 ст.16, ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд враховує статтю 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту" ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов'язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов'язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов'язок розв'язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення. Проаналізувавши вищенаведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача є підставними та обґрунтованими, оскільки відповідачами було порушено право позивача на користування приміщенням туалету, яке перебуває у спільному користуванні квартир №1, №3 та №5 у будинку №10 по вул. Снопківська у м.Львові. Крім цього, відповідачі не з'явилися в судове засідання та не представили жодних доказів на спростування вимог позивача, а тому вважаю за необхідне позовні вимоги задоволити повністю. Крім того, у відповідності до ст.141 ЦПК України, у звязку із задоволенням позовних вимог, на відповідачів слід покласти документально підтверджені судові витрати. При вирішенні питання щодо стягнення судового збору суд враховує Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 р., відповідно до якої солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачене, а тому вважаю за необхідне з кожного із відповідачів стягнути на користь позивача 704,80\~грн.судового збору.

Outcome: approved