Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про вселення, посилаючись на те, що у 1968 році її матері - відповідачці [PERSON], на сім»ю, яка на той час складалася з неї, її батька, двох її сестер і двох братів була виділена 4-х кімнатна квартира [ADDRESS]. На підставі рішення Орджонікідзевського районного виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 22 січня 1997 року № 18/1 [PERSON] видано ордер на вказану квартиру. З часу отримання квартири і до 1977 року та з 1992 року по 2003 рік вона проживала в цій квартирі, як члені сім»ї, однак 25 квітня 2003 року вона була знята з реєстрації за адресою вказаної квартири. Після зняття її з реєстрації, відповідачі приватизували спірну квартиру і більше не дозволяли їй проживати в цій квартирі. Рішенням апеляційного суду Донецької області скасовано наказ Управління державного майна Маріупольської міської ради № 25977/п від 19.05.2003 року про передачу спірної квартири в приватну власність [PERSON] та [PERSON] Визнано недійсним свідоцтво від 19.05.2003 року, видане на підставі розпорядження Управління державного майна № 25977/п на ім»я [PERSON] та [PERSON] Таким чином, на теперішній час квартира неприватизована і відповідач [PERSON] - її мати, є власником особового рахунку на спірну квартиру. У неї ніколи не було наміру виселятися із спірної квартири, вона знялася з реєстрації за умовами відповідачів, неусвідомлюючи значення своїх дій (з 1983 року страждає на хронічний, стійки психічний розлад здоров»я). Через декілька днів вона була поміщена в психіатричну лікарню, а коли була виписана з лікарні, відповідачі не впустили її до квартири. Тривалий час вона просила відповідачів дозволити проживати в квартирі, однак на це вони не реагують. Заперечуючи проти первісного позову відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання втратившою правом користування квартирою. В обгрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що його сестра [PERSON] була зареєстрована в їх квартирі з 28 січня 1992 року і постійно проживала в ній до 25 квітня 2003 року, потім знялася з реєстрації і виїхала 25 квітня 2003 року разом зі своїми речами на постійне місце проживання до [ADDRESS]. В 2003 році чоловік сестри - громадянин Россії [PERSON] придбав для своєї колишньої дружини і їх доньки двокімнатну квартиру [ADDRESS]. В зв»язку з чим [PERSON] 25 квітня 2003 року за згодою колишнього чоловіка знялася з реєстрації в їх квартирі і була зі своїм чоловіком 16 травня 2003 року зареєстрована і вселена до його квартири, де фактично проживала протягом 10 років і проживає по даний час сама, так як донька виїхала до Россії. Протягом 10 років після виїзду з їхньої квартири [PERSON] фактично припинила будь-який зв»язок з ними - матір»ю, сестрами та їх квартирою, ніяких її речей в квартирі у них не має. При їх спробі спілкуватися з [PERSON] і відвідати її, вона будучи агресивною, і як особа, страждаюча шизофренією безпричинно кидалась на свою матір, побила її по рукам і ногам, тому не тільки проживання з нею в одній квартирі, а навіть і відвідування її на її ж квартирі є небезпечним, тим більше, що у їх матері до цих пір, після її побиття [PERSON] паралізована рука. Крім того, сестра ніколи не ставила питання перед ними про повернення її на проживання до їх квартири, припинивши таким чином будь-які сімейні відносини з ними, чим втратила право користування спірною квартирою. Також останні 4-5 років [PERSON] страждає невиліковною формою психічного розладу здоров»я- прогресуючою шизофренією, стала безпричинно агресивною, що робить неможливим і небезпечним для них спільне проживання з нею. Просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] в місті Маріуполі. При розгляді справи в суді представник позивачки за первісним позовом - [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені позовній заяві. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні. Відповідачі [PERSON], [PERSON] на розгляд справи до суду не з»явилися, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в їх відсутність. [PERSON] на розгляд справи до суду не з»явився, про час та місце її розгляду повідомлений в установленому законом порядку. Представник відповідачів [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Повністю підтримав вимоги по зустрічному позову. Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши письмові докази по справі суд дійшов висновку про те, що первісна позовна заява підлягає задоволенню, а зустрічна - не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно копії особового рахунку № [NUMBER] в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.103). Рішенням апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2013 року скасовано наказ Управління державного майна Маріупольської міської ради № 25977/п від 19.05.2003 року про передачу спірної квартири в приватну власність [PERSON] та [PERSON] Визнано недійсним свідоцтво від 19.05.2003 року, видане на підставі розпорядження Управління державного майна № 25977/п на ім»я [PERSON] та [PERSON] (а.с.5-9). Згідно даного рішення судом встановлено, що [PERSON] на час зняття її з реєстрації у спірній квартирі не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до відповіді міської психіатричної лікарні № 7, [PERSON] перебуває на обліку в лікарні з 1992 року з діагнозом - шизофренія параноїдна, безперервна (а.с.26). З оглянутих при розгляді справи матеріалів цивільної справи № 0538/7351/2012 за позовом [PERSON] про визнання приватизації квартири недійсною вбачається, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в міській психіатричній лікарні № 1 м.Донецька періодично з 14.03.1983 року по 04.04.1992 року (а.с.46) Як свідчить довідка [PERSON] в період з 26 листопада 2008 року по 05 січня 2009 року перебувала на лікуванні в міській психіатричній лікарні № 7 міста Маріуполя (а.с.47) та з 30.01 по 10.03.98 року; з 11.03 по 16.07.98 року; з 17.03.99 по 21.06.99 року; з 13.03.00 по 25.04.00 року; з 10.04.01 по 22.05.01 року; з 25.03 по 08.04.02 року; з 05.05.03 по 03.06.03 року; з 18.08 по 03.09.08 року (а.с.47). А згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 184-а від 29 травня 2013 року, [PERSON] 25 квітня 2003 року страждала на шизофренію і не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.187-188). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 13 вересня 2007 року (а.с.48-49). Як вбачається з відповіді УПСЗН Орджонікідзевського району міста Маріуполя [PERSON], яка мешкає в квартирі [ADDRESS] одержувала субсидію на відшкодування витрат на оплату житлово- комунальних послуг за рішенням районної комісії як невласник житла з 01.09.2008 по 01.05.2009 року, 01.10.2010 по 01.05.2011 року. З 01.10.2011 року в призначенні субсидії відмовлено у зв»язку з наданням неповного пакету документів В лютому 2012 року було відмовлено в призначення субсидії як невласнику житла. Станом на 01.04.2014 року за призначенням субсидії [PERSON] не зверталася (а.с.104). Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 06 листопада 2008 року по справі за позовом [PERSON] зобов»язано ВГІРФО Орджонікідзевського РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] в квартирі [ADDRESS] (а.с.75). Рішення набрало чинності 16 листопада 2008 року. Однак як свідчить копія паспорту [PERSON] зареєстрована за цією ж адресою 16 травня 2003 року (а.с.76-77). Згідно акту ЖКП «Азовжкомплекс» від 23 березня 2014 року, в квартирі [ADDRESS] проживає і зареєстрована [PERSON]. Разом з нею спільно у вказаній квартирі проживає її мати [PERSON] (а.с.83). Акт складений зі слів сусідів. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що являються сестрами позивачки. Їх сестра виписалася із спірної квартири по [ADDRESS] близько 10 років, так як її чоловік придбав їй квартиру, в якій вона і проживає по даний час по [ADDRESS] в місті Маріуполі. Після виїзду з квартири вона забрала усі свої речі. В результаті своєї хвороби вона є агресивною, страждає на шизофренію і не може проживати в спірній квартирі разом з матір»ю та братами, так як є небезпечною для них. Спірна квартира складається 4 -х кімнат, в ній проживають 2 брата і мати. Мати проживає в маленькій кімнаті, а брати по 2-х кімнатах, зала порожня. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.9 ЖК Української РСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.1 ст. 64 ЖК УРСР, члени сім»ї наймача, які проживають спільно з ним, користуються нарівні з наймачем всіма правами та несуть всі обов»язки за договором найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належить чоловік наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї. Відповідно до ч.2 ст. 65 ЖК УРСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. При таких обставинах, позивачка [PERSON] як член сім'ї відповідачів має право на користування спірною квартирою, тому, враховуючи, що відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні квартирою, підлягає вселенню до квартири. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (далі -постанова № 2), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до п.10 постанови № 2, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. За вимогами ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Встановивши, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі тривалий час, суд разом з цим враховує що вона була знята з реєстрації в квартирі в період коли не усвідомлювала значення своїх дій, так як з 1983 року страждає на хронічний, стійкий психічний розлад здоров»я, через декілька днів після зняття з реєстрації була поміщена до психіатричної лікарні, а після виписки відповідачі не впустили її до квартири та не впускають і на даний час, та як з пояснень свідків встановлено - саме через її психічну хворобу. Таким чином, суд вважає, що позивачка [PERSON] з поважних причин була позбавлена права користування спірною квартирою, не втратила до неї інтерес, бажає нею користуватися, у власності житла не має, а спірна квартира складається із чотирьох кімнат, тому суд не вбачає підстав для визнання її такою, що втратила право користування квартирою, тому зустрічний позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved