Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житлом, покликаючись на те, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач доводиться їй братом, і є зареєстрованим у вищевказаній квартирі, однак, останній з 2008 року там не проживає. Добровільно знятися з місця реєстрації відповідач не бажає, і це порушує права позивача, як власника житла. Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, подавши при цьому заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовна заява підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого КП ЛОР "Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації", [PERSON] є власником квартири загальною площею 29,5 м.кв., що знаходиться по [ADDRESS]. Згідно запису будинкової книги для прописки громадян, що проживають [ADDRESS], [PERSON], [INFO], зареєстрований за вищевказаною адресою з 10.08.2010 року. Крім того, реєстрація місця проживання [PERSON], [INFO], за вищевказаною адресою, підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER]. Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов від 26.07.2018 року, у квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Із зареєстрованих осіб останній фактично не проживає у даній квартирі, протягом десяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут, тобто право користування, може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник житлового приміщення має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, що постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є власником чи співвласником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], не проживає в такому більше року, відомості про те, що йому чинились перешкоди у користуванні будинком - відсутні. Разом з тим, судом не встановлено, що [PERSON] відсутній за місцем проживання протягом тривалого часу з поважних причин, а тому такий втратив право на користування квартирою. З огляду на вказане, позовні вимоги [PERSON] є підставними, а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] слід визнати таким, що втратив право на користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 142 ЦПК України позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та стягнути з відповідача в користь позивача 352,40 гривень судового збору.

Outcome: approved