Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до ТОВ «Максус Лізінг» та просить суд визнати договір фінансового лізінгу № 02093 від 14.05.2018 року, укладений між [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Максус Лізінг» та ним недійсним та стягнути з [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Максус Лізінг» на його користь сплачені за договором фінансового лізингу грошові кошти в сумі 28 280 гривень, судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги обґрунтував тим, що на початку травня 2018 року [PERSON] вирішив придбати собі автомобіль, у звязку із чим розпочав відповідний пошук у мережі Інтернет. За певний час на сайті «OLX.UA» він знайшов автомобіль марки ВАЗ 21115, 2014 року випуску за ціною 77 400грн., який продавався у м.Кропивницький ТОВ «Максус Лізінг». Після попереднього спілкування по телефону з представником «Максус Лізінг» йому повідомили, що вибраний ним транспортний засіб є в наявності та його можно придбати. Після приїзду [PERSON] до пункту призначення в м. Кропивницьк, інша представник йому повідомила, що автомобіля вибраного ним зараз не має, але такий самий є в м. Миколаїв, але його необхідно забронювати. З метою забронювати зазначений транспортний засід ним були внесені власні кошти у розмірі 1000дол. США на наданий представником [PERSON] рахунок у гривневому еквіваленті, що становить 28 000грн. Так після внесення коштів таж сама представник [PERSON] під приводом податкової оптимізації, запропонувала внести у договір лізінгу, який йому потрібно було підписати з [PERSON] для отримання автомобіля, іншу марку, а саме: автомобіль «Great Wall C30 New». Можливості детальніше ознайомитися з умовами Договору до його підписання представник [PERSON] не дала та запевнила його, що у м.Миколаїв він отримає обраний ним автомобіль. На шляху до м.Миколаїв у позивача була можливість уважно прочитати наданий йому екземпляр договору та порівняти його з формуляром, який він оформлював перед укладанням договору начебто на замовлення транспортного засобу та лише тоді він зрозумів, що став жертвою шахрайства та його як молоду та недосвідчену людину, велли в оману та ошукали. Вищезазначене його змусило звернутися з відповідною заявою про вчинення злочину до органів Національної поліції. Вважає, що вказаний Договір істотно порушує його права, умови договору є несправедливими з урахуванням положень ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». За своєю природою договір лізінгу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки, договір нотаріально не посвідчено та що відповідач не мав ліцензії для здійснення фінансової послуги, якою є фінансовий лізинг. Крім того, в договорі не конкретизований предмет лізінгу, відповідальність встановлена лише для Лізингоодержувача і повністю відсутня відповідальність Лізингодавця, відповідачем навмисно вчинені дії з метою введення його в оману з приводу платежу, вказаний договір є нікчемним, оскільки Законом вимагається його обовязкове нотаріальне посвідчення. Просить визнати Договір фінансового лізингу № 02093 від 14.05.2018 року, який укладено між ним та ТОВ "Максус Лізінг" недійсним, стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 28 280 грн. та покласти на відповідача судові витрати. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, суд повідомив в телефонному режимі проте, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, у разі неявки до суду без поважної причини відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі, просив провести судове засідання за його відсутністю, про що було складено відповідну телефонограму. У судове засідання представник відповідача ТОВ «Максус Лізінг» неодноразово не зявлявся, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, відзиву, пояснень щодо позову, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. В судові засідання на 28.09.2018 року та на 01.11.2018 року повідомлявся шляхом направлення судової повістки та розміщення відповідного оголошення на офіційному сайті Роздільнянського районного суду Одеської області. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,ч.1ст.6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.05.2018 року між ТОВ «Максус Лізінг» в особі директора [PERSON] та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу № 02093. Так, згідно п. 1.1. Договору предметом фінансового лізингу по даному Договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у специфікації, а саме, автомобіль Great Wall C30 New. Згідно п. 1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу (автомобіль Great Wall C30 New) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу ([PERSON]) на строк та на умовах, передбачених даним договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. На виконання умов п. 3.3.1 договору позивач сплатив авансовий платіж у сумі 28 280 грн., що підтверджується квитанціями від 14.05.2018 року № 16147242, №16147243 виданими Відділенням № 1 ПУМБ в м. Кропивницький. До теперішнього часу позивачу не було передано предмет лізингу автомобіль марки Great Wall C30 New. Відповідно до ст. 2 Закону України Про фінансовий лізинг та ч. 2 ст. 806 ЦК України, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Водночас, відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України Про захист прав споживачів діяльність Відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України Про захист прав споживачів. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно із ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, зазначений договір нотаріально посвідчений не був. Згідно з ч.1 ст. 220 ЦК України зазначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (надалі Закону) фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Отже, Закон чітко, без можливості різного тлумачення правової норми, встановлює, що Відповідач відноситься до фінансової установи. Крім того, згідно з п.4 ч.1 ст.34 Закону України діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Згідно п. 11-1 ст. 4 Закону послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою. В Державному реєстрі фінансових установ відсутня інформація про наявність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 6 Закону відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити певні ознаки та реквізити, передбачені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав'язування її придбання. Достовірної, доступної інформації щодо предмету договору позивачем також не було отримано, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 Закону України Про захист прав споживачів споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Крім того, п. 2 ч. 1, п.п. 1, 3 ч. 2, п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною; якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Як вбачається із п. 1.3 Договору, Лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування Лізингоодержувачу - (непрямий лізинг). Тобто навіть при усвідомленні, що укладається договір лізингу - наявне введення в оману стосовно його виду. Відповідачем створено враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності автомобіль за визначеною ціною. В той час як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 25% його вартості та 10 % адміністративного платежу, після чого Відповідач на протязі 90 календарних днів буде передавати предмет лізингу у користування. Крім того, в договорі відсутні рік випуску транспортного засобу, який є предметом Договору, а Додаток № 1 до Договору (специфікація предмету лізингу із зазначенням ціни), Відповідачем взагалі не надано Позивачу, внаслідок чого неможливо встановити специфікацію предмету лізингу та його ціну на момент укладання договору. Це вказує на невизначеність предмету договору лізингу. Крім того, авансовий платіж, який вніс позивач у Договорі формулюється як комісія за організацію Договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів та являє собою відсоток від вартості Предмету лізингу у розмірі 10 %, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, про дійсне призначення якого позивача було введено в оману під виглядом сплати авансу. Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки, відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Відповідно до ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Отже, несправедливими є й сплата адміністративного платежу, оскільки як в Договорі визначено, що комісія за організацію Договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію Договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, та включає в себе організаційні послуги Лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що повязані з укладанням договору, в тому числі витрати, що повязанні з пошуком предмету лізингу. Також, пункт 12.1 розділу 12 Договору встановлює дуже жорстку односторонню відповідальність для Позивача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Крім того, відповідно до п. 2.2. спірного договору, строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком № 1 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Згідно п.10.1. Договору, лізинговий періодичний платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток № 1 до Договору). Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 18,49 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно), частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу). Відповідно до п. 17.2 Прикінцевих положень, підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Згідно п. 17.4 договору, підписанням цього договору та додатків до нього Лізингоодержувач заявляє, що отримав усі конкретно викладені пояснення від представника ТОВ «Максус Лізінг», що стосуються змісту Договору та додатків, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв'язку із укладенням та виконанням договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього. Позивач додатку № 1 до Договору не підписував і не отримував. Відповідачем не було узгоджено та підписано з Позивачем додаток № 1 Специфікація предмету лізінгу із зазначенням вартості та Графік сплати лізингових періодичних платежів, що повинен містити суттєві умови щодо виконання договору, розміру лізингових платежів. Оскільки у спірному договорі відсутнє чітке визначення таких істотних умов договору як предмет фінансового лізінгу, його специфікація, розмір і строк сплати лізингових платежів, зазначений договір є недійсним на підставі наявності несправедливих умов договору в розумінні ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Так, наслідки недійсності правочину залежать від того, чи було його виконано. Якщо сторони не приступили до виконання правочину, то він не підлягає виконанню, тобто жодна із сторін не вправі вимагати його виконання. Якщо ж правочин виконано повністю або частково (передано майно, сплачені кошти), то наслідком має бути повернення кожною зі сторін недійсного правочину другій стороні в натурі всього, що вона одержала на його виконання. Оскільки фактично до виконання договору приступив тільки позивач шляхом сплати грошових коштів, то відповідач зобов'язаний повернути позивачу всі одержані на виконання договору кошти в розмірі 28 280 грн. Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 висловив свою правову позицію, а саме: ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Аналогічна позиція Верховного Суду України щодо визнання договору фінансового лізингу недійсним закріплена в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс16. В частині другій статті 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено визначення поняття несправедливі умови договору згідно з яким, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ряд його умов є несправедливими, за вищевикладених підстав, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також відсутність ліцензії на провадження діяльності із залучення фінансових коштів фізичних осіб та нотаріальне посвідчення договору, у звязку з чим є всі підстави для визнання даного договору недійсним. Враховуючи встановлені судом обставини справи, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, аналізуючи вимоги чинного законодавства, якими регламентовані спірні правовідносини сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу, укладеного між [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Максус Лізінг» та [PERSON] недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення сплаченої позивачем з відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Максус Лізінг» суми у розмірі 28 280 гривень. Відповідно ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого ним судового збору в розмірі 704,80 грн.(а.с.1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved