Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Вознесенської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування в якій вказувала, що [INFO] року померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS], який належав спадкодавцю на підставі переселенського акту від 16 грудня 1953 року, затвердженого головою виконавчого комітету Вознесенської районної ради. Спадщина була належним чином прийнята, проте не оформлена сином спадкодавця та чоловіком позивачки - [PERSON], який помер [INFO] року, а після його смерті - [PERSON] Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом після смерті чоловіка, прийнявши спадщину, звернулася до нотаріальної контори з приводу належного оформлення спадкових прав. Проте нотаріус відмовив їй у вчиненні відповідної нотаріальної дії в зв'язку з відсутністю належного правовстановлюючого документа, який підтверджує належність спадкового майна спадкодавцям або одному з них. Враховуючи вказані обставини [PERSON] просила визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, проте останній надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Вознесенської міської ради - в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та повне визнання позовних вимог. Суд вважав можливим розглядати справу без особистої участі позивачки та представників сторін, оскільки матеріали містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування наслідків визнання позову відповідачем, передбачених ст. 174 ЦПК України, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS], який належав спадкодавцю на підставі переселенського акту від 16 грудня 1953 року, затвердженого головою виконавчого комітету Вознесенської районної ради. Спадщина була належним чином прийнята, проте не оформлена сином спадкодавця та чоловіком позивачки - [PERSON], який помер [INFO] року, а після його смерті - [PERSON] Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом після смерті чоловіка, прийнявши спадщину, звернулася до нотаріальної контори з приводу належного оформлення спадкових прав. Проте нотаріус відмовив їй у вчиненні відповідної нотаріальної дії в зв'язку з відсутністю належного правовстановлюючого документа, який підтверджує належність спадкового майна спадкодавцям або одному з них. Згідно п. 5 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відносини спадкування за встановлених судом обставин регулюються положеннями Цивільного кодексу України (1963 року), чинного на час відкриття та прийняття спадщини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За загальним правилом, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та які не припинилися з його смертю. З положень ст. 548 ЦК України (1963 року) вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України (1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він подав відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинив дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном. Матеріали справи вказують на те, що після смерті [PERSON] спадщину належним чином прийняв її син [PERSON], а після його смерті - позивачка (його дружина), оскільки останні були зареєстровані та мешкали зі спадкодавцем за однією адресою, а саме в спадковому будинку та належним чином вступили в управління спадковим майном. Судом не виявлено інших спадкоємців, які прийняли спадщину або мають право на її обов'язкову частку. Разом з тим в матеріалах справи є достатні докази, що підтверджують факт належності спірного будинку первісному спадкодавцю, а саме копія переселенського акту від 16 грудня 1953 року, затвердженого головою виконавчого комітету Вознесенської районної ради за яким житловий будинок, який в подальшому отримав адресу [ADDRESS] було передано у власність [PERSON] та копія довідки від 26 березня 1964 року про повний розрахунок власника за будинок. Власник після набуття майна не зареєструвала право власності на будинок у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 9 додатку №1 інструкції Міністерства комунального господарства Української РСР "Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР" акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю належали до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадилася реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Враховуючи встановлені обставини та те, що позивачка не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, а тому суд вважає, що спадкове право [PERSON] підлягає захисту шляхом задоволення позову.

Outcome: approved