Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області 08 листопада 2013 року звернувся [PERSON] (далі - позивач) з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення боргу за договором позики в сумі 20 000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 27 грудня 2011 року позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 20 000 гривень, на підтвердження чого була складена розписка. За розпискою термін повернення боргу встановлений сторонами 01 лютого 2012 року. Однак, у зазначений термін відповідач грошей не повернув, свої боргові зобов'язання не виконав. Позивач на підставі ст.ст. 207,1049 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) просить стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 20 000 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, пояснив суду, що позивач позичав відповідачу в борг 20 000 гривень, які він йому не повернув. Просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечує повністю, пояснивши суду, що 27.12.2011 року взяв в борг у позивача гроші в сумі 20 000 грн., які повністю повернув 01.02.2012 року. Відповідач продав свій трактор, який купив [PERSON] за 57 000 гривень, розраховуючись перед відповідачем частинами, з яких 20 000 гривень [PERSON] повинен був віддати позивачу. На початку лютого 2012 року в будинку відповідача [PERSON] остаточно розрахувався за трактор, передав відповідачу гроші в сумі 30 500 гривень, про що написав розписку. При цьому був присутній і позивач. Те, що [PERSON] передав 20 000 гривень позивачу він не бачив, вважає, що позивач отримав гроші від [PERSON] перед тим, як вони разом були в його домі. Позивач пообіцяв відповідачу привести боргову розписку, однак цього не зробив. Відповідач не має розписки про отримання грошей позивачем. Позицію відповідача підтримала його представник - [PERSON], яка в ході розгляду справи суду пояснювала, що не заперечує проти того факту, що відповідач взяв в боргу у відповідача 20 000 гривень, про що була написана розписка, одна борг був повернутий 01.02.2012 року [PERSON], який купив у відповідача трактор за 57 000 гривень. Передача [PERSON] грошей позивачу в сумі 20 000 гривень відбувалась в домі відповідача, про що [PERSON] написав розписку. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали учать у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, прийшов до наступних висновків. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідач взяв в борг у позивача грошові кошти в сумі 20 000 гривень, які зобов'язався віддати до 01 лютого 2012 року, що підтверджено письмовою розпискою від 27.12.2011 року (а.с.6). Відповідач стверджує, що віддав позичені гроші в сумі 20 000 гривень через іншу особу - [PERSON], якому відповідач продав трактор, про що [PERSON] написав розписку (а.с.18). Відповідно до вимог статей 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, враховуючи положення ст.ст. 10,60 ЦПК України, зміст позовних вимог та заперечення відповідача, суд приходить до висновку, що позивач повинен довести суду факт укладання з відповідачем договору позики, а відповідач повинен довести факт виконання грошового зобов'язання. Доведення цих обставин із боку сторін можливе на підставі доказів, перелічених у ст.57 ЦПК України. Відповідно до ст. 57, ч. 1 ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За такою сукупністю обставин у справі суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли договірні зобов'язання - правовідносини за договором позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Факт отримання грошових коштів відповідачем за договором позики та наявність між сторонами грошового зобов'язання підтверджується відповідною розпискою (а.с.6), і ця обставина ні позивачем, ні відповідачем не заперечується. Між сторонами виник спір щодо виконання грошового зобов'язання за договором позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як було встановлено судом під час розгляду справи, відповідач як боржник, не має боргового документу, наявність якого у відповідача в силу ч.3 ст.545 ЦК України є обставиною, що підтверджує виконання боржником свого обов'язку перед позивачем. Борговий документ знаходиться у позивача. Також, відповідач не відібрав у позивача як від кредитора відповідну розписку про отримання останнім грошових коштів за договором позики (розписка про одержання виконання зобов'язання) та не затримав виконання свого грошового зобов'язання у випадку відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку. Як пояснив відповідач, в момент виконання ним зобов'язання, він не відібрав у позивача розписку про отримання кредитором грошових коштів за договором позики, оскільки між сторонами були добрі і мирні стосунки. Відповідно до показань свідка [PERSON], останньому було відомо про те, що між сторонами існують відносини щодо договору позики. Він купив у відповідача трактор за 57 000 грн., розраховувався частинами. Взимку 2012 року він повністю розрахувався з відповідачем у нього в будинку, віддав гроші в сумі 30 500 гривень. Також, пояснив, що з грошей за трактор віддавав позивачу 20 000 гривень, про що написав у розписці. Показання свідка [PERSON] є недопустимим доказом у справі щодо виконання грошового зобов'язання. Частиною другою ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звернуто увагу судів на те, що відповідно до абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Суд також не приймає як допустимий доказ виконання відповідачем грошового зобов'язання письмову розписку від 04.02.2012 року (а.с.18), складену зі слів відповідача та свідка [PERSON] особисто [PERSON], оскільки цей письмовий доказ по суті є розрахунком та не містить даних щодо особи, яка склала цей документ, та підпису позивач про отримання грошей в сумі 20 000 гривень. На думку суду, посилання третіх осіб у письмових записах про виконання перед кредитором зобов'язання, без наявності відповідної розписки кредитора про одержання виконання зобов'язання, не може бути належним та допустимим доказом виконання зобов'язання. Суд критично відноситься до пояснень відповідача та його представника щодо повернення позивачу грошей [PERSON], оскільки вони суттєво різняться між собою. За поясненнями відповідача [PERSON] передав позивачу гроші в сумі 20 000 гривень на початку лютого 2012 року до зустрічі в домі відповідача, коли відбувся остаточний розрахунок [PERSON] за трактор, а за показаннями представника відповідача передача грошей в сумі 20 000 гривень відбулась в домі відповідача в присутності сторін у справі та представника відповідача. Щодо виконання зобов'язання сторін іншою особою - [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до змісту ст.528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам. Позивач заперечує проти того, що грошове зобов'язання виконане відповідачем або іншою особою. Належних та допустимих доказів виконання зобов'язання відповідач суду не надав, в тому числі доказів про зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок, як вимагає ч.3 ст.1049 ЦК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач уклав договір позики із позивачем, взяв цим на себе грошове зобов'язання, яке належним чином не виконав, чим прострочив зобов'язання, а тому повинен нести відповідальність, встановлену законом. Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Сума позики становить 20 000 гривень, яку позивач і просить стягнути з відповідача. Позов доказано розпискою про отримання грошей від 27 грудня 2011 року (а.с.6), поясненнями свідка [PERSON], який показав, що в листопаді - грудні 2011 року, точну дату не пам'ятає, позивач передав відповідачу грошові кошти. Передача грошей відбувалась в автомобілі позивача. Враховуючи викладене, суд вважає позов законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Оскільки позов задоволено, суд в порядку ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати в сумі 229,40 гривень, а саме, в межах суми сплаченого судового збору при пред'явленні позову до суду, яка встановлена Законом України «Про судовий збір» (а.с.1).

Outcome: approved