Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

В жовтні 2014 року позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником будинку [ADDRESS]. Крім неї, за вказаною адресою зареєстрований її чоловік [PERSON] та їх син [PERSON], який є вже дорослим і з травня 2012 року проживає окремо від них. Їм самім приходиться нести всі затрати по утриманню будинку, ремонтувати та доглядати його, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих у її помешканні. Вважає, що [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно їй для зняття останнього з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явився, надавши суду належним чином засвідчену нотаріально письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені позовні вимоги визнає повністю, проти їх задоволення не заперечує. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Згідно положень ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач по справі на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, складеного і посвідченого державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори 03.10.2002 року, в реєстрі за № 2-2895 є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 7; 8). Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом з'ясовано, що повністю узгоджується з матеріалами справи (а.с.9-10) в житловому будинку за адресою [ADDRESS], що належить позивачу по справі також зареєстрований її син [PERSON], тобто відповідач по справі. Із інформації, повідомленої позивачем в своїй позовній заяві, яка ні ким і ні чим не спростована, з травня 2012 року її син [PERSON], відповідач по справі за вказаною вище адресою не проживає, оскільки виїхав за межі міста. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користуквання цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Факт того, що відповідач не проживає в будинку, який на праві власності належить позивачу по справі понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актом вуличного комітету від 07.10.2014 року (а.с. 11). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач з травня 2012 року, тобто понад один рік, без поважних причин був відсутнім за місцем своєї реєстрації. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в цій частині повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved