Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

В липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором № R53411189789В від 30.01.2012 року в розмірі 248 853 грн. 95 коп., а також судовий збір в розмірі 2488 грн. 54 коп. В обґрунтуванні своїх вимог позивач вказав на те, що 30.01.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № R53411189789В, згідно якого банк надав відповідачці кредит на загальну суму 250 000 грн. із розрахунку 22% річних, строком до 30.01.2017 року. [PERSON] порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість, таким чином, станом на 28.03.2013 року виникла заборгованість за сумою кредиту 248 853 грн. 95 коп. з яких: заборгованість по кредиту - 228 575 грн. 58 коп.; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 8 811 грн. 32 коп.; сума пені по кредиту за період 29.05.2012 року по 28.03.2013 року в сумі 6 044 грн. 45 коп.; сума пені по відсоткам за користування кредитом в сумі 5 422 грн. 60 коп. Крім того, для забезпечення зобов`язань 30.01.2012 року між банком та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору. Оскільки відповідачкою [PERSON], зобов'язання по поверненню чергової частини кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не були виконані, банком була надіслано поручителю претензію від 21.02.2013 року. Тому ПАТ «ВТБ Банк», вимушений був звернутися до суду для стягнення вказаної вище суми заборгованості. В березні 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просили визнати недійсним кредитний договір № R53411189789В від 30.01.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] та визнати недійсним договір поруки № R53411189789В -П1, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] В обґрунтуванні своїх вимог позивачі вказали на те, що 30.01.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № R53411189789В, та в якості забезпечення був укладений договір поруки № R53411189789В -П1 між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] Відповідно умов кредитного договору передбачено, що банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених в договорі, а позичальник зобов'язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути банку кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі в порядку на умовах та у строки, що встановлені цим договором. Пунктом 3.10 договору визначено, що зобов'язання банку надати кредит виникає виключно з моменту виконання всіх умов, одна з яких відкриття позичальником карткового рахунку у валюті кредиту. Позивач вважає, що надана банком послуга у вигляді обов'язкового відкриття карткового рахунку була нав'язаною. За обслуговування даного рахунку стягується комісія, що призводить до додаткових фінансових витрат позивальника під час отримання кредиту та є введенням в оману, оскільки договором не передбачено комісійної винагороди. Крім вищевказаного, банком також порушено положення, яким забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного в договорі про надання споживчого кредиту або додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. У зв'язку з чим, позивачі були вимушені звернутися до суду з відповідними позовними вимогами. Ухвалою суду від 18.03.2014 року зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідачів за первісним позовом в судовому засіданні первісний позов не визнав та просив в задоволені його відмовити, зустрічний позов просив задовольнити. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимогах необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. У судовому засіданні встановлено, що 30.01.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № R53411189789В, згідно якого банк надав відповідачці кредит на загальну суму 250 000 грн. із розрахунку 22% річних, строком до 30.01.2017 року. (а.с.4-7). Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. [PERSON] в добровільному порядку кошти не повернула, чим порушила прийняті на себе договірні зобов'язання. Станом на 28.03.2013 року у відповідачки виникла заборгованість по кредиту - 228 575 грн. 58 коп.; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 8 811 грн. 32 коп.; сума пені по кредиту за період 29.05.2012 року по 28.03.2013 року в сумі 6 044 грн. 45 коп.; сума пені по відсоткам за користування кредитом в сумі 5 422 грн. 60 коп., а всього 248 853 грн. 95 коп. У відповідності до ст. 554 ЦК України - у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 30.01.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки № R53411189789В-П1, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору (а.с.12). Пунктом 5.2.2. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позивальнику відповідного повідомлення з вимогою дострокового повернення або у інші строки, передбачені умовами цього договору. Як вбачається із матеріалів справи, банком було надіслано на ім'я позичальника [PERSON] претензію № 404/500-2 від 21.02.2013 року з вимогою дострокового погашення кредиту (а.с.11). Оскільки [PERSON] зобов'язання по виконанню чергової частини кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не були виконані, банком 21.02.2013 року було надіслано поручителю претензію № 402/500-2 від 21.02.2013 року (а.с.13). Відповідно до п.4 Договору поруки у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники. Таким чином, суд вважає що необхідно стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача суму боргу в розмірі 248 853 грн. 95 коп. Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з вказаного кредитного договору [PERSON] ознайомилася з умовами укладеного нею договору, оскільки підписала його, тим самим погодилася на умови отримання кредиту, відсотковою ставкою та штрафними санкціями за невиконання зобов'язань по його поверненню, тобто при укладенні кредитного договору сторони зафіксували, що ними узгоджені усі істотні умови і підтвердили повне розуміння предмету кредитного договору та інших зазначених в ньому питань. Суд не бере до уваги твердження відповідачів, що банком порушено вимоги п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому що для ознайомлення відповідачам було надано лист з детальним розписом сукупної вартості кредиту, а саме Додаток №1 до кредитного договору, шрифт якого є меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України [PERSON] мала право витребувати до підписання договору Додаток № 1 оформлений належним чином, чи відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це банк до встановленого кредитним договором строку його надання, однак відповідачка не відмовилася від одержання кредиту, а в повній мірі скористалась коштами, наданими банком. Отже, волевиявлення [PERSON] щодо отримання кредиту саме на умовах, запропонованих банком, на момент укладення кредитного договору, було вільним та відповідало її внутрішній волі, будь-яких доказів, які б спростовували це судження позивач та його представник не надали. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України є суперечність саме змісту правочину нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно положень, закріплених ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Так, в своєму зустрічному позові позивачі посилаються на той факт, що кредитний договір підпадає під дію ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Пунктом 3.10 договору визначено зобов'язання Банку надати кредит виникає виключно з моменту виконання всіх умов, а саме відкриття позичальником карткового рахунку у валюті кредиту. У пункті 3.9 кредитного договору зазначено, що кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів. Згідно п. 3.7 даного договору сплата Банку комісійної винагороди за видачу Кредиту не передбачена. Таким чином позивачі за зустрічним позовом вважають що дані пункти договору протирічать один одному, та має місце нав'язування позичальнику послуги у вигляді обов'язкового відкриття карткового рахунку, за обслуговування якого стягується обов'язкова комісія, що призводить до додаткових фінансових витрат. Що є нечесною підприємницькою діяльністю. Однак суд прийшов до висновку, що дані посилання позивачів за зустрічним позовом є безпідставними та необґрунтованими, та такими що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Умова кредитного договору, щодо необхідності відкриття поточного рахунку у валюті кредиту є вільною домовленістю сторін, відповідно до ст. 237 ЦК України та жодним чином не вводить в оману позичальника. Більше того, твердження, що ця умова є несправедливою, також не відповідає дійсності, оскільки, відповідно до умов кредитного договору, відкриття поточного рахунку є умовою при якій у банку з'являється обов'язок надати позичальнику кредит, отже цивільно-правові відносини між банком та клієнтом за договором про відкриття рахунку наступають раніше ніж кредитні правовідносини. Крім того, відкриття рахунку позичальника є безкоштовними. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки - відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач у своєму позові просить стягнути судові витрати за подачу позову у розмірі 2 488 грн. 54 коп. та 114 грн. 70 коп. за подачу заяви про забезпечення позову. Однак, заява про забезпечення позову була залишена судом без розгляду. Тому в даній частині вимоги позивача задоволенню не підлягають. А оскільки позовні вимоги позивача за первісним позовом задоволенні, то з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по справі в рівних частках у розмірі по 1 244 грн. 27 коп. з кожної. Що стосується судових витрат за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON], то оскільки у задоволенні зустрічного позову було відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачам за зустрічним позовом судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved