Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] пред`явили в суд позов до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном. Згідно уточнених позовних вимоги (т. 1 а.с. 171-178) просять: усунути перешкоди їм у користуванні квартирами [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] і [PERSON] : надати їм ключі від вхідних дверей цих квартир та захисних ролетів, сигналізації та її паролю, внутрішніх замків міжкімнатних дверей; надати доступ до будівельних матеріалів, які використані в процесі будівництва прибудови вхідного тамбура з кафетерієм та підвального приміщення на [ADDRESS] ; відновити попередній стан цих квартир, котрий існував на день їх придбання, відповідно до технічних паспортів(далі також може вживатись як Первинний позов). В обґрунтування цих вимог зазначають, що внаслідок укладення двох договорів купівлі-продажу вони, а також [PERSON] та [PERSON] було придбано квартири [ADDRESS] . Їх частки розподілені таким чином: щодо квартири [ADDRESS] , - [PERSON] належить 2/5, [PERSON] - 2/5, [PERSON] - 3/20, [PERSON] - 1/20; щодо квартири [ADDRESS] , - [PERSON] належить 2/5, [PERSON] - 2/5, [PERSON] - 3/20, [PERSON] - 1/20. Окрім цього [PERSON] та [PERSON] є співвласниками будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів вартістю 31'447 грн. із загальної вартості 62'294 грн., які були використані в процесі будівництва прибудови нежитлового приміщення у [ADDRESS] , про що свідчить відповідне судове рішення. [PERSON] та [PERSON] чинять перешкоди їм, тобто [PERSON] та [PERSON] , у користуванні цією власністю. На вимогу останніх [PERSON] і [PERSON] не надають їм ключів від вхідних дверей та захисних ролетів, сигналізації та міжкімнатних дверей, обмежують доступ до вказаних будівельних матеріалів. Також вони неправомірно перепланували зазначені квартири, що знову ж таки перешкоджає їх використанню. Представник [PERSON] - адвокат Бабій Г.В., подала відзив у якому зазначає про те, що перепланування вказаних квартир було здійснено на підставі нотаріально посвідченої заяви між усіма співвласниками, а отже правомірно. Частина квартир є вільною і може використовуватись [PERSON] та [PERSON] безперешкодно. [PERSON] та [PERSON] звертались до останніх з пропозицію щодо вирішення питання про введення добудованого майна в експлуатації, однак вони на неї не відгукнулись. Відповіді на відзив ні [PERSON] , ні [PERSON] не подали. Водночас, [PERSON] та [PERSON] подали зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON] у якому просили встановити порядок користування приміщеннями квартир [ADDRESS] , при якому [PERSON] та [PERSON] користуються приміщеннями загальною площею 69,9 м2 (далі також може вживатись як Зустрічний позов). В обґрунтування цих вимог зазначають, що 29 жовтня 2012 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області на вказані приміщення видано сертифікат серії ТП 16412202335 та технічний паспорт. Згідно цих документів, внаслідок перепланування, учасники справи на даний момент є співвласниками квартир [ADDRESS] площею 125,1 м2. При цьому [PERSON] і [PERSON] завершили реконструкцію частини цих приміщень площею 69,9 м2 і вони готові до експлуатації, а тому вважають за необхідне їм їх виділити. У відзиві на Зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] зазначають, що вимоги [PERSON] і [PERSON] є безпідставними. Усі рішення Тернопільської міської ради, які надавали право на перепланування квартир [ADDRESS] скасовані судом. Приміщення площею 69,9 м2, про яке ведуть мову [PERSON] і [PERSON] , не існує, що унеможливлює встановлення порядку користування ним. У судовому засідання [PERSON] та [PERSON] свої позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених в уточненій позовній заяві Первинного позову та просили їх задовольнити. Проти задоволення Зустрічного позову заперечили. [PERSON] і [PERSON] , а також представник останнього - адвокат Бабій Г.В., Первинний позов заперечили з мотивів, викладених у відзиві. Зустрічний позов просили задовольнити з міркувань, зазначених у ньому. Заслухавши пояснення учасників, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини. Квартири [ADDRESS] (далі також може вживатись як Квартири) належать на праві спільної часткової власності [PERSON] - по 2/5 частки, [PERSON] - по 3/20 частки, [PERSON] - по 2/5 частки, [PERSON] - по 1/20 частки у кожній, що підтверджується інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 104641994 , № 104636826 , № 104656528 від 22 листопада 2017 року. Квартири є об`єктами спільної часткової власності, виділ часток не проведений. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2012 року у справі № 2-9147/11 суд визнав незаконними та скасував: -рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 25 липня 2007 року № 1028 «Про розгляд заяви гр. [PERSON] , гр. [PERSON] щодо виведення частини квартир з житлового фонду міста»; -рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 08 травня 2007 року № 575 "Д" про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; -рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради за № 1424 від 03 жовтня 2007 року про присвоєння промисловому магазину заг.пл. 69,9 м2, який утворився внаслідок реконструкції частини квартир [ADDRESS] ; -рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради за № 1565 від 17 жовтня 2007 року, згідно якого вирішено оформити право власності за СПД [PERSON] на 8/11 частин та за СПД [PERSON] на 3/11 частин приміщення промислового магазину, загальною площею 69,9 м2 за адресою [ADDRESS] ; -свідоцтво про право власності на нерухоме майно - нежиле приміщення, приміщення промислового магазину на [ADDRESS] (8/11 частин) від 20 листопада 2007 року, видане на ім`я [PERSON] ; -рішення ХІV сесії V скликання Тернопільської міської ради від 03 грудня 2007 року № 5/14/122 «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , суб`єкту підприємницької діяльності [PERSON] »; рішення ХІV сесії V скликання Тернопільської міської ради від 18 березня 2008 року № 5/16/147 «Про внесення змін в рішення міської ради» в частині внесення змін в рішення Тернопільської міської ради від 03 грудня 2007 року № 5/14/122; -рішення XXX сесії V скликання Тернопільської міської ради № 5/30/71 від 27 листопада 2009 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0,0045 га для обслуговування добудови до промислового магазину за адресою: [ADDRESS] СПД [PERSON] ; договір оренди земельної ділянки пл. 0,0045 га в [ADDRESS] від 30 квітня 2010 року, укладений між Тернопільською міською радою та СПД [PERSON] ; -договір оренди земельної ділянки пл. 0,0045 га в [ADDRESS] від 30 квітня 2010 року, укладений між Тернопільською міською радою та СПД [PERSON] . Дане рішення залишено в силі ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2012 року. Зокрема, в даній ухвалі зазначено, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано вважав, що співвласниками квартир [ADDRESS] є не тільки [PERSON] та [PERSON] , а також позивачі [PERSON] та [PERSON] , а також те, що реальний поділ квартир між співвласниками фактично втратив чинність, виконавчий комітет Тернопільської міської ради не мав повноважень за відсутності заяв усіх співвласників та за відсутності повного переліку документів приймати рішення щодо виведення частин вказаних квартир з житлового фонду міста. Таким чином, визнано незаконними та скасовано всі рішення Тернопільської міської ради, які стосуються переобладнання, прийняття в експлуатацію та визнання права власності на об`єкт нерухомості - промисловий магазин на [ADDRESS] , присвоєння вказаному об`єкту нового адресного номера; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 листопада 2007 року, видане на ім`я [PERSON] на 8/11 частин нежитлового приміщення - промислового магазину по [ADDRESS] а та рішення щодо надання в оренду земельної ділянки під вказаний об`єкт нерухомості. Отже, на даний момент, спірні об`єкти є об`єктами житлової нерухомості - квартирами, у тому правовому вигляді, як вони були придбані сторонами у справі. Їх фактичний вигляд зафіксований у технічних паспортах. (т. 1 а.с. 99-103, 183-184) Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 28 листопада 2013 року, було скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2013 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] Ухвалено в цій частині нове, яким позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , треті особи - Виконавчий комітет Тернопільської міської ради, Тернопільська міська рада про визнання права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів та обладнання, використаних при здійсненні будівництва - задоволено частково. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, вартістю 31'447 грн. із загальної вартості 62'894 грн., які були використані в процесі будівництва прибудови нежитлового приміщення у [ADDRESS] , загальною площею 56,6 м2, а саме: підвалу, площею 26,2 м2: підлога - цементна стяжка; стеля - плити перекриття; стіни - стінові бетонні блоки. І поверх площею 30,4 м2: підлога - плити перекриття; стіни - цегляні, не оштукатурені; стеля - підшивка із дерев`яних дощок; вікна - дерев`яні, роздільні, не засклені, ролети; двері - металопластикові, ролети. В задоволенні решти вимог - відмовлено. Рішення суду в частині розподілу судових витрат залишено без змін. Як вбачається з сертифікату серії ТП 16412202335, ним Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області засвідчила відповідність проектній документації та підтвердила готовність до експлуатації закінченого будівництва об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) - реконструкції приміщень під промисловий магазин на [ADDRESS] . Замовниками об`єкта є ФОП [PERSON] та [PERSON] Сертифікат виданий на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації від 10 жовтня 2012 року. (т. 1 а.с. 90) [PERSON] у судовому засланні, котре відбулось 18 липня 2019 року зазначив, що він проти аби надати ключі [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони занедбали своє приміщення. Сигналізація встановлена на кошти [PERSON] та [PERSON] . З цих пояснень, а також численних листів [PERSON] та [PERSON] на адресу правоохоронних органів (т. 1 а.с. 38-62) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] чинять їм перешкоди у користуванні Квартирами. 10 березня 2017 року [PERSON] та [PERSON] надіслали на адресу [PERSON] та [PERSON] вимоги у яких просили надати їм доступ до Квартир, прибудови нежитлового приміщення у [ADDRESS] , загальною площею 56,6 м2, а також дублікати ключів вхідних дверей, всіх внутрішніх замків, Квартир, прибудови, доступ до сигналізації та її паролю, а також ключів до всіх ролетів. (т. 1 а.с. 63-64, 65-66) [PERSON] та [PERSON] відмовились отримувати ці вимоги, що підтверджується відповідними звітами «Expres Mail». (т. 1 а.с. 67, 68) Ці вимоги не були виконані і в процесі розгляду справи у суді. Надаючи оцінку вказаним обставинам справи, суд керується наступними нормами права та прийшов до таких висновків. Положеннями статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з вимогами статті 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Правом власності, згідно із частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові, відповідно до частини 1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Згідно з вимогами частини 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина 1 ст. 356 ЦК України). Право спільної часткової власності, відповідно до вимог частини 1 ст. 358 ЦК України, здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до положень частин 1, 5 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно з положенням статті 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року забезпечено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з статтями 77, 78, 79 та 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За встановлених обставин справи суд приходить до переконання, що право [PERSON] та [PERSON] на спірне майно є порушеним [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із обмеженням їх доступу до усіх приміщень Квартир. Саме на такий доступ, тобто до всіх без винятку приміщення Квартир, мають право кожен із учасників спору, позаяк вони належать їм на праві спільної часткової власності без визначення розміру таких часток, що передбачає право співвласників безперешкодно користуватись усім майном. З огляду на висновки, викладені у попередньому абзаці суд залишає поза увагою твердження [PERSON] та [PERSON] про те, що частина Квартир є вільною, однак [PERSON] та [PERSON] не використовуються, що свідчить про відсутність перешкод. Неспроможними є і твердження [PERSON] та [PERSON] щодо підписання спільної нотаріально завіреної заяву про згоду на перепланування Квартир під офіс та магазин, яка є чинною та не скасована судом, оскільки така заява не надає права [PERSON] та [PERSON] самостійно розподіляти приміщення Квартир та обмежувати доступ до них інших співвласників. За таких обставин, порушені права позивачів підлягають захисту та поновленню у спосіб, заявлений у позові. Долю судових витрат слід вирішити в порядку, визначеному статтею 141 ЦПК України. Щодо Зустрічного позову, то тут суд вважає за необхідне зазначити наступне. Судом уже встановлено та зазначено вище, що внаслідок скасування всіх рішень Тернопільської міської ради, які стосувались переобладнання, прийняття в експлуатацію та визнання права власності на об`єкт нерухомості, котрий був створений внаслідок перебудови Квартир, ці об`єкти повернулись до свого первинного правового стану, тобто житлової нерухомості. Надаючи оцінку сертифікату серії ТП 16412202335, як основному документу на якому [PERSON] та [PERSON] ґрунтують свої доводи щодо переобладнання Квартир у новий об`єкт, площею 125,1 м2, суд звертає увагу на те як, в який період та на якій підставі він був здобутий. Як зазначають [PERSON] та [PERSON] у Зустрічному позові, що підтверджується відомостями, зафіксованими у вказаному сертифікаті, він був виданий на підставі акта підсумкової перевірки відповідності збудованого об`єкта проектної документації вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та готовності його до експлуатації. Зазначений сертифікат засвідчив здачу в експлуатацію приміщень, котрі були їм, тобто [PERSON] та [PERSON] , виділені рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2012 року (справа № 2-1/11), котре залишено без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 20 вересня 2012 року. Однак, у подальшому ці рішення були скасовані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ про що ним ухвалено рішення від 28 серпня 2013 року (а.с. 33-36) Тобто і виділ, і переобладнання Квартир втратили своє правове підґрунтя. Окрім цього слід зазначити, що вказаний сертифікат не є правовстановлюючим документом, а тому [PERSON] та [PERSON] помилково вважають, що на його підставі можна стверджувати про створення нового об`єкта, площею 125,1 м2 з усіма витікаючими наслідками. Частинами 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що приміщення площею 125,1 м2 в будинку [ADDRESS] , існує як об`єкт цивільних прав, а тому встановити порядок користування ним, чи його частиною, немає можливості. За даних обставин, у задоволенні Зустрічного позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі Проніна проти України).

Outcome: approved