Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

В березні 2015 року позивачка [PERSON] у своїх інтересах та в інтересах своїх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], звернулась із даним позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого вказала наступне. Позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 2003 року, і у шлюбі у них народились спільні діти [PERSON] та [PERSON]. Однак спільне життя у сторін по даній справі не склалося і рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04.12.2014 року їх шлюб був розірваний. За час шлюбу сторони придбали житловий будинок № 10-А по вул. Рябіновій у м. Миколаєві, який був оформлений на імя відповідача по даній справі. У вказаний житловий будинок зі згоди відповідача вселились позивачка та їхні діти, як члени сімї власника будинку, але після припинення між сторонами сімейних відносин між ними почалися сварки і відповідач почав створювати їй такі умови проживання, в результаті чого вона була змушена разом із дітьми виїхати зі спірного будинку до своєї матері. В подальшому, через відсутність іншого житла, позивачка разом із дітьми вирішила повернутись проживати до спірного будинку, але відповідач заперечує проти цього та не впускає їх до будинку. Посилаючись на вказані обставини та положення\~ст. 156 ЖК України, позивачка просила вселити її разом із дітьми до вказаного житлового приміщення. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов з вищевикладених підстав та просили його задовольнити. Відповідач та його представник позов не визнали, відповідач предявив зустрічний позов до позивачки, у якому просив визнати її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона у серпні 2014 року зібрала усі свої речі та виїхала на постійне проживання до своєї матері за адресою: м. Миколаїв, провулок Художній 24, і з того часу вона добровільно не користується спірним будинком, не сплачує житлово-комунальні послуги, при цьому будь-яких перешкод щодо користування житловим приміщенням позивачці відповідач не створює. Посилаючись на наведене, відповідач просив визнати позивачку такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням на підставі ч.2 ст. 167 ЖК України, у звязку з її вибуттям на інше постійне місце проживання. У судовому засіданні 21.09.2015 р. зустрічний позов був прийнятий судом та обєднаний із первісним позовом в одне провадження для їх спільного розгляду, але ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.12.2015 р. зустрічний позов був залишений без розгляду на підставі п.3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Адміністрації Корабельного району у судове засідання по справі не зявився та подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із наступного. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з вересня 2003 року до грудня 2014 року, і від цього шлюбу вони мають двох спільних неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Із матеріалів справи вбачається, що житловий будинок № 10-А по вул. Рябіновій у м. Миколаєві належить відповідачу - [PERSON] на підставі договору міни від 17.01.2012 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] У вказаному житловому будинку зареєстровані позивачка [PERSON], та неповнолітні діти, а відповідач [PERSON] у будинку не зареєстрований, що підтверджується довідкою ф.3 від 21.01.2015 р. № 266, копія якої наявна у матеріалах даної справи. Між сторонами після розірвання шлюбу склалися неприязні відносини з приводу користування спірним житловим будинком, що підтверджується наявними у справі листами із Корабельного РВ УМВС України в Миколаївській області. Відповідно до\~ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом\~ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 167 ЖК у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови N 2 від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Оцінюючи надані відповідачем докази, суд прийшов до висновку, що вони жодним чином не доводять факту вибуття позивачки зі спірного житлового приміщення на інше постійне місце проживання. Так, у акті про непроживання від 20.09.2015 р. зазначено, що позивачка починаючи з серпня 2014 року не проживає у спірному будинку, однак її фактичне місце проживання не зазначено, і крім цього, даний акт не засвідчений печаткою компетентного органу та підписом відповідної посадової особи, а тому не може вважатись належним та допустимим доказом по справі. Інші надані ним докази копія позовної заяви про розподіл майна та відповідь з Корабельного РВ УМВС України в Миколаївській області, взагалі не містять доказової інформації. Виходячи із вищенаведеного, суд дійшов висновку про те, що права позивачки та неповнолітніх дітей на користування спірним житловим приміщенням порушені та підлягають поновленню шляхом їх вселення, при цьому відповідач не надав суду переконливих доказів про вибуття позивачки зі спірного будинку в добровільному порядку на інше постійне місце проживання, та втрату нею права користування будинком. На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки сплачений нею при подачі позову судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved