Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, мотивуючи позов тим, що 13.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про наміри. Предметом даного договору є угода сторін, відповідно до якої відповідач має намір продати, а позивач має намір придбати майно, яке заходиться у власності, що являє собою 1/4 квартири [ADDRESS]. Згідно пункту 2.1. договору сторони визначили, що відповідно до ст. 638 ЦК України сторони досягли згоди про нижченаведене: підтверджуючи намір укласти договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості до 01.02.2014 року з метою забезпечення його укладення, в момент підписання цього договору, позивач передав, відповідач прийняв суму грошей, яка складає еквівалент 1 000 доларів США 00 центів. Відповідно до ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно ч.1 ст.571 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора Таким чином, правило цієї норми щодо залишення завдатку особі, яка його одержала застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, дотримано всі його умови, проте він не виконується з вини сторони. Разом з тим, до спірних правовідносин правовий режим завдатку застосовуватися не може, оскільки не встановлено, що сума надавалася на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо сторони домовилися укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору кошти визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, у якому вони надавалися. Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ч. 1 ст. 220 ЦК Україниу разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Позивачем було направлено відповідачу вимогу від 09.04.2014 року про повернення коштів, яка залишилася без відповіді та без задоволення. Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не застановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Просить стягнути з відповідача (з врахуванням уточнених позовних вимог) на користь позивача 1000 доларів США 00 центів, що по курсу НБУ станом на 13.06.2014 року становить 11 654 грн. 66 коп. та понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав з наведених у позові підстав та пояснив, що 13.12.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про наміри. Предметом даного договору є угода сторін, відповідно до якої відповідач має намір продати, а позивач має намір придбати майно, яке заходиться у власності, що являє собою 1/4 квартири [ADDRESS]. В договорі сторони досягли згоди про те, що підтверджуючи намір укласти договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості до 01.02.2014 року з метою забезпечення його укладення, в момент підписання цього договору, позивач передала а відповідач прийняла суму грошей, яка складає еквівалент 1 000 доларів США 00 центів. Оскільки сторони домовилися укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору кошти мають визнаватися авансовими і повертатися в тому розмірі, у якому вони надавалися. Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Так як сторонами не не додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення договору то договір є нікчемним. Позивачем було направлено відповідачу вимогу від 09.04.2014 року про повернення коштів, яка залишилася без відповіді та без задоволення. В судовому засіданні уточнив заявлені позовні вимоги та просить стягнути з відповідача на користь позивача 1000 доларів США 00 центів, що по курсу НБУ станом на 13.06.2014 року становить 11 654 грн. 66 коп. та судові витрати. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що дійсно відповідач 13.12.2013 року уклала з позивачем договір про наміри, на підставі якого в момент підписання угоди отримала від позвача грошові кошти в розмірі 1 000 доларів США, і в якому строни підтвердили свої наміри в строк до 01.02.2014 року укласти договір куплі-продажу нерухомого майна по [ADDRESS] (1/4 частка квартири). Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу нерухомості згідно вимог ст. 657 ЦК України має обовязково укладатись у письмовій формі і підлягати нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, а договір про наміри, укладений між сторонами має всі ознаки попереднього договору і в порядку передбаченому ч. 1 ст. 635 ЦК України теж має бути нотаріально посвідчений. Відповідач не заперечує нікчемність договору та правові наслідки його недійсності передбачені ст. 216 ЦК України. Однак, станом на день отримання відповідачем коштів за договором про наміри, офіційний курс долара США складав 799 грн. 30 коп. за 100 американських доларів, отже на день платежу відповідачем було отримано 7 993 грн. 00 коп. Відповідач визнає позов на дану суму, а задоволені позову в іншій частині просить відмовити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, оцінивши надані докази у справі, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 13.12.2013 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір про наміри. Як вбачається з даного договору договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами. Відповідно до п. 1.1 договору предметом даного договору є угода сторін, відповідно до якої продавець має намір продати, а покупець має намір придбати майно (об'єкт нерухомості), яке заходиться у власності, що являє собою 1/4 квартири в [ADDRESS]. Згідно пункту 2.1. договору сторони визначили, що відповідно до ст. 638 ЦК України сторони досягли згоди про нижченаведене: підтверджуючи намір укласти договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості до 01.02.2014 року з метою забезпечення його укладення, в момент підписання цього договору, покупець передав, продавець прийняв суму грошей, яка складає еквівалент 1 000 доларів США 00 центів. Позивачем було направлено відповідачу вимогу від 09.04.2014 року про повернення коштів в сумі 11 728 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією про відправлення рекомендованого листа від 10.04.2014 року. Однак дана вимога відповідачем задоволена не була, що не заперечується сторонами в судовому засіданні. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Відповідно до ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Частиною другою ст. 570 ЦК України встановлено презумпцію авансу, згідно з якою якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Оскільки договір купівлі-продажу частки квартири між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана відповідачу грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Крім того, суд зазначає, що згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст. 203, ст. 204 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Разом з тим, суд приймає до уваги роз'яснення, що містяться в п. п. 5, 10, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9 про те, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Як встановлено в судовому засіданні, договір про наміри від 13.12.2013 року укладено в письмовій формі. Однак договір нотаріально не посвідчений, тобто сторонами договору не виконано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення договору. У разі недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір, відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України є нікчемним і не породжує для сторін будь-яких правових наслідків. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що за результатами розгляду справи встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати даний договір нікчемним. Оскільки договір купівлі-продажу частки квартири в установленому законом порядку сторонами не укладено, отримані відповідачем кошти не являються завдатком, а є авансом, який підлягає поверненню позивачу. За таких обставин, грошові кошти після пред'явлення вимоги до відповідача про їх повернення набувають статусу безпідставно утримуваних, які і з цих підстав підлягають поверненню. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, позов є обґрунтованим, тому позов слід задовольнити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позов задоволено, з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved