Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області про встановлення факту належності спадкового майна спадкодавцю та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, мотивуючи його тим, що [INFO] помер її чоловік, [PERSON] , останнім місцем проживання якого було [ADDRESS] . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно та майнові права, зокрема: 1. Право на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право на яке останній успадкував в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Право на вказане майно належало йому згідно по господарської книги № 1 по селу Шишаки Хорольського району Полтавської області, архівна справа № 02-17 том 1 за 2006-2010 роки, номер об`єкта негосподарського обліку № 10, 2. Право на земельну ділянку площею 0,60 умовних кадастрових га. яка розташована за адресою: [ADDRESS] , право на яку [PERSON] успадкував в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] ., право на яку належало йому відповідно до рішення від 23.03.1994 року Шишаківської сільської ради Хорольського району Полтавської області. 3.Право на земельну ділянку площею 3,4102 га, кадастровий номер 5324887000:00:022:0001, розташованої на території Клепачівської (Шишаківської) сільської ради, для ведення особистого селянського господарства, право на яку належало [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серія ВРО № 621354 від 22.11.2011 року. Право власності, належним чином, на вказане нерухоме майно, [PERSON] за життя не оформив. В судове засідання позивач не з"явився, але в позовній заяві прохав суд провести розгляд справи за його відсутності. В судове засідання представник відповідача Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області не з"явився, але подали заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2ст. 247 ЦПК України. Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 12.02.2020 року у Хорольській державній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу № 25/2020 до майна [PERSON] . Спадкова справа відкрита на підставі заяви про прийняття спадщини поданої позивачем, [PERSON] та на підставі заяв про відмову від прийняття спадщини поданих сином спадкодавця - [PERSON] та дочкою спадкодавця - [PERSON] . Інших заяв про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини у даній спадковій справі немає, осіб, які б мали право на спадкування і вважаються такими, що прийняли спадщину в порядку ч.З ст. 1268 Цивільного кодексу України немає. Заповіту [PERSON] не складав. Після звернення до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на вище перераховане нерухоме майно позивачу було повідомлено як спадкоємцю першої черги за законом, що прийняла спадщину до майна свого чоловіка [PERSON] , [INFO] , дата смерті [INFO] , слідуюче: що позивач дружина спадкодавця, [PERSON] , є єдиним спадкоємцем першої черги за законом- що прийняла спадщину після [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , 1944 року народження, батько [PERSON] . Нa підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини, яка була надіслана ним поштою, у Хорольській державній нотаріальній конторі 30.08.2010 року було відкрито спадкову справу № 334/2010. [PERSON] єдиний спадкоємець першої черги за законом, що прийняв спадщину після [PERSON] . Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка орієнтовною площею 0,60 га., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , однак право власності на даний будинок та земельну ділянку, [PERSON] за життя не оформив та не зареєстрував відповідно до вимог законодавства (до 2004 року не провів державну реєстрацію свого права власності на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку, як це передбачено було ч.2 ст.227 Цивільного кодексу України в редакції від 18.07.1963 року та з 01.01.2004 року не провів державну реєстрацію свого права власності на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку відповідно ст. 182 та ст.331 ч.2 абз. З Цивільного кодексу України які визначають, що право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності на це майно виникає з моменту державної реєстрації, а його спадкоємець - [PERSON] , свого права в порядку спадкування в судовому порядку не встановлював, тому оформленого належним чином документа, який би посвідчував право власності [PERSON] або [PERSON] на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку немає. Окрім того 22.11.2011 року [PERSON] отримав у Хорольській державній нотаріальній конторі по спадковій справі №334/2010, відкритій до майна [PERSON] , 1944 року народження, який помер [INFO] , свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 4506 на земельну ділянку загальною площею 3,41га, розташовану на території ІІІишацької сільської ради Хорольського району Полтавської області, що належала [PERSON] на підставі державного акту на праро приватної власності на землю ІІ-ПЛ №055301, виданого 08.04.2002 року Шишацькою сільською радою Хорольського району Полтавської області, згідно вимог земельного законодавства, яке діяло до 2004 року, тому кадастровий номер земельній ділянці не був присвоєний. Оригінал державного акту ІІ-ПЛ №055301, виданого [PERSON] 08.04.2002 року Шишацькою сільською радою Хорольського району Полтавської області, став додатком до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 22.1 1.201 1 року за реєстровим номером 4506 [PERSON] . Згідно вимог земельного законодавства, яке діяло на час отримання [PERSON] у Хорольській державній нотаріальній конторі вищевказаних документів, тобто у період 2011 рік і до 01.01.2013 року, при спадкуванні разом зі свідоцтвом про право на спадщину спадкоємець отримував також оригінал державного акта про право власності на землю, на підставі якого йому видавалось свідоцтво про право на спадщину. На оригіналі цього державного акта на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок» від 05.03.2009 року №1066-VI, нотаріус проставляв відмітку встановленого зразка, після отримання свідоцтва про право на спадщину та оригіналу державного акта з відміткою проставленою на ньому нотаріусом, спадкоємець мав звернутись в органи Держкомзему для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера та проведення реєстрації його права власності у Поземельній книзі. Про проведення органом Держкомзему державної реєстрації права в Поземельній книзі на земельну ділянку на оригіналі державного акта, що є додатком до свідоцтва про право на спадщину, проставлялась відповідна відмітка. За життя [PERSON] подав документи до органу Держкомзему на реєстрацію свого права на вказану земельну ділянку, де їй було присвоєно кадастровий номер 5324887000:00:022:0001, але з невідомих позивачу причин не закінчив належним чином реєстрацію свого права тому на оригіналі державного акта на право приватної власності на землю серія державного акту 1І-ІІЛ №055301, виданого [PERSON] 08.04.2002 року Шишацькою сільською радою Хорольського району Полтавської області, наявна виключно відмітка нотаріуса, а відмітка органу Держкомзему про реєстрацію права власності у Поземельній книзі відсутня, що свідчить про те, що спадкодавець [PERSON] не здійснив реєстрацію свого права власності на це нерухоме майно належним чином відповідно до вимог земельного законодавства у період з 22.11.2011 року до 01.01.2013 року. З 2013 року в дію вступив Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за цим Законом право власності на земельні ділянки, яке не було зареєстровано до 2013 року, підлягає реєстрації державними реєстраторами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, обов`язкова умова реєстрації - наявність кадастрового номера земельної ділянки. Інформація про реєстрацію вищевказаного нерухомого майна та реєстрація права власності на нього у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] відсутня. Це означає, що в період з 2013 року по час смерті спадкодавець не здійснив реєстрацію своїх прав власності У зв`язку з відсутністю. належним чином, відповідно до вимог законодавства, зареєстрованих правовстановлюючих документів на земельну ділянку, позивач має право, надавши суду всі необхідні та достатні докази, в судовому порядку встановлювати своє право власності в порядку спадкування на земельну ділянку, на яку [PERSON] 22.11.2011 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим №4506. Відповідно до вимог ст. 68 ЗУ «Про нотаріат», видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання документів, що підтверджують право власності спадкодавця на це майно. Право власності на житловий будинок може бути підтверджено зокрема одним з таких документів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, свідоцтвом про право власності на об`єкти нерухомого майна, свідоцтвом про право на спадщину, рішенням суду та ін.. У разі, якщо документ, який підтверджує право власності спадкодавця, відсутній і реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, який спадкоємець бажає успадкувати не була проведена, питання належності цього нерухомого майна його попередньому власнику (спадкодавцю) та визнання права власності за наступним його власником (спадкоємцем) може вирішуватися у судовому порядку. Викладені обставини підтверджуються наступними доказами: Копією свідоцтва про смерть [PERSON] Копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; Копією свідоцтва про народження [PERSON] ; Копією свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] Копією довідки виконкому Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області № 02-32/876 від 10.07.2020 року; Копією довідки виконкому Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області № 02-32/877 від 10.07.2020 року; Копією виписки з по господарської книги № 1 за 2006 - 2010 рр. по с.Шишаки Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 10.07.2020 р. № 02-09/488; Копією витягу з рішення Шишаківської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 23.03.1994 року; Копією витягу з рішення Шишаківської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 30.08.2000 року; Копією свідоцтва про право спадщину за законом; Копією державного акту на право приватної власності на землю серія II-ПЛ № 055301 Копією довідки № 91 від 26.08.2020 року КП ЛМБТІ; Копією паспорта та РНОКПП [PERSON] ; Копією інформації Хорольської державної нотаріальної контори № 647/02-14 від 30.09.2020 р. та № 648/02-14 від 30.09.2020 р.; Копією технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами; Копією звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки; Копією звіту про незалежну оцінку об`єкту нерухомого майна «житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами»; Копією витягу із технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки. Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осібю право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спобіг, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інетерсу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для повновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Таким чином, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав/інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться повновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально- правових способів захисту цивільно права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved