Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що розпорядженням Червонослобіського сільського голови від 10.08.2016 року №343 її прийнято на посаду тимчасово виконуючого обовязки головного бухгалтера Червонослобіської сільської ради на 0,5 ставки посадового окладу з 10 серпня 2016 року за строковим трудовим договором, а розпорядженням від 03.01.2017 року №03 її переведено з 0,5 ставки посадового окладу на повний посадовий оклад та укладено безстроковий трудовий договір від 03 січня 2017 року, будь-які інші угоди до вказаного договору між нею та роботодавцем не укладалися.10 вересня 2018 року позивачу оголошено розпорядження виконуючого повноваження Червослобідського сільського голови , секретаря сільської ради [PERSON] від 07.09.2018 року №103-ОС «Про звільнення [PERSON] з посади». У вказаному розпорядженні зазначено про звільнення [PERSON] з посади тимчасово виконуючого обовязки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП з 10 вересня 2018 року, а в обґрунтування звільнення зазначено, що позивача звільнено за результатами конкурсу на заміщення вакантної посади від 14.08.2018 року. Позивач з даними доводами не згодна, оскільки на її думку займана нею посада не була вакантною в розумінні трудового законодавства. 06.11.2018 року позивачкою збільшено розмір позовних вимог у звязку з наявністю розпорядження №85 від 27.06.2018 року, яким відповідач безпідставно та незаконно вніс зміни до розпорядження №343 від 10.08.2016 року та до розпорядження №03 від 03.01.2017 року в яких зазначено про строковість трудового договору з позивачем та обумовлено час перебування позивача на посаді, а саме до прийняття на посаду основного працівника. Оскільки позивач перебувала на вакантній посаді головного бухгалтера та з нею був заключений безстроковий трудовий договір, тому вважає своє звільнення не законним та просила стягнути з позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, скасувати незаконні розпорядження та поновити позивача на займаній посаді. Позивачка та її представник у судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити посилаючись на обставини наведені у позові та у заяві про збільшення позовних вимог та просили стягнути з позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу по час винесення судового рішення у даній справі. Представник відповідача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав повністю та просив суд відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою позицію обставинами наведеними у відзиві на позовну заяву. Згідно поданого представником відповідача письмового відзиву на позов, відповідач не погоджується з позовними вимогами, оскільки на думку представника при укладенні з позивачкою трудового договору була допущена технічна помилка та зазначено, що договір є безстроковим замість строкового трудового договору і з метою виправлення допущеної помилки відповідачем винесено розпорядження №85 від 27.06.2018 року. Яким внесено зміни до п. 1 розпорядження №343 від 10.08.2016 року та до п. 1 розпорядження №03 від 03.01.2017 де зазначено про строковість трудового договору та тимчасовість перебування на даній посаді позивача у справі. Складено додатковий договір де зазначені неточності усунено, проте позивач даний договір відмовилась підписати. Разом з цим представником зазначено, що позивачка у справі не має достатнього кваліфікаційного рівня та відповідної вищої освіти для зайняття посади головного бухгалтера Червослобідської сільської ради і оскільки посада головного бухгалтера була вакантною, а вона обовязки виконувала тимчасово, тому відповідачем і було оголошено конкурс на її заміщення, за результатами проведення якого відповідачем прийнято рішення про звільнення позивача. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Згідно розпорядження Червонослобіського сільського голови від 10.08.2016 року №343 [PERSON] прийнято на посаду тимчасово виконуючого обовязки головного бухгалтера Червонослобіської сільської ради на 0,5 ставки посадового окладу з 10 серпня 2016 року за строковим трудовим договором. Розпорядженням від 03.01.2017 року №03 [PERSON] переведено з 0,5 ставки посадового окладу на повний посадовий оклад за строковим трудовим договором. Між позивачкою та відповідачем у справі, укладено безстроковий трудовий договір від 03 січня 2017 року, який підписаний сторонами ніким не змінений та не скасований. Згідно указаного договору пп.1.1. даний договір є безстроковим трудовим договором. Припинення даного договору врегульовано його розділом 7, згідно пп.7.2. даний договір припиняється, за згодою сторін, з ініціативи роботодавця, у випадках передбачених законодавством, з ініціативи працівника у випадках передбачених законодавством та з інших підстав передбачених законодавством. Розділом 8 договору встановлено його термін дії, зокрема пп. 8.1. визначає, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до його припинення, тобто є безстроковим трудовим договором. Згідно розпорядження №103-ОС від 07.09.2018 року Червонослобідської сільської ради [PERSON]В, звільнено з посади тимчасово виконуючого обовязки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради згідно п. 2 ст. 36 КЗпП з 10 вересня 2018 року, в обґрунтування якого відповідач зазначав пп. 20 п. 3 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 23, ч. 2 ст. 116 КЗпП, згідно результатів конкурсу на заміщення вакантної посади від 14.08.2018 року. Розпорядженням №85 від 27.06.2018 року Червонослобідської сільської ради внесено зміни до п. 1 розпорядження №343 від 10.08.2016 року та до п. 1 розпорядження №03 від 03.01.2017 року та викладено пункти 1 у наступній редакції: Прийняти [PERSON] на посаду тимчасово виконуючого обовязки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради на 0,5 ставки посадового окладу з 10 серпня 2016 року за строковим трудовим договором до прийняття на дану посаду основного працівника за конкурсом. Суд констатує, що відповідач прийнявши спірне розпорядження №85 від 27.06.2018 року вніс зміни до розпорядження №343 від 10.08.2016 року та до розпорядження №03 від 03.01.2017 року однакового змісту, виклавши п. 1 розпоряджень, що не відповідає відповідним правовідносинам між позивачкою та відповідачем. Вирішуючи даний спір, суд вважає необхідним керуватись наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст.\~12,\~81 ЦПК\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У трудових відносинах (з урахуванням вимог ст. ст.\~115,\~116 КЗпП України, ст.\~12,\~81ЦПК України) обов'язок доказування відсутності вини покладається на відповідача. Відповідно до\~ст. 2-1 КЗпП України, Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно ч. 1\~ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. \~ \~ \~ \~У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Ч. 3 ст. 22 КЗпП України встановлено, що вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров'я працівника можуть встановлюватись законодавством України. Відповідно до ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Ч. 2 ст. 23 КЗпП України визначено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Пунктом 6 частини 1 статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Частиною 3\~статті 24\~КЗпП України\~визначено,\~що працівник\~не може\~бути допущений\~до роботи\~без укладення\~трудового договору,\~оформленого наказом\~чи розпорядженням\~власника або\~уповноваженого ним\~органу,\~та повідомлення\~центрального органу\~виконавчої влади\~з питань\~забезпечення формування\~та реалізації\~державної політики\~з адміністрування\~єдиного внеску\~на загальнообовязкове\~державне соціальне\~страхування про\~прийняття працівника\~на роботу\~в порядку,\~встановленому Кабінетом\~Міністрів України. З аналізу вищенаведених статей та обставин справи, суд дійшов до переконання що між позивачкою та відповідачем, укладено саме безстроковий трудовий договір і на виконання якого відповідач мав видати відповідне розпорядження, а тому дії відповідача з винесення розпорядження №85 від 27.06.2018 року, яким внесено зміни до інших розпоряджень при цьому фактично змінивши їх зміст та суть є не правомірними та такими, що не відповідають чинному законодавству, а тому дане розпорядження підлягає скасуванню. Разом з цим, відповідач при винесенні розпорядження №103-ОС від 07.09.2018 року, як підставу звільнення позивача вказав п. 2 ст. 36 КЗпП України. Згідно п. 2 ч .1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2\~і\~3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Дане посилання, на думку суду є безпідставним, оскільки трудовий договір є безстроковим і на момент винесення розпорядження не закінчився. У даному випадку, працедавець мав скористатись, на думку суду, за наявності відповідних підстав ст. 40 та 41 КЗпП України та розірвати договір з ініціативи власника, якщо на думку відповідача позивачка не має відповідної кваліфікації для подальшого заняття посади головного бухгалтера. \~ \~ \~ \~Згідно із п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевірити їх відповідність законові. З огляду на вищенаведені норми закону, суд вважає, що обовязок доведеності правильності звільнення позивачки, його обґрунтованість належить відповідачу. Суд дослідивши розпорядження про звільнення позивачки, встановив, що відповідачем звільнення проведено без дотримання відповідної процедури та невірно застосовано як підставу звільнення положення п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тому позовні вимоги позивачки в частині скасування даних розпоряджень суд вважає законними та обґрунтованими. У відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню, що кореспондується з вимогами ст. 430 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Як вбачається з довідки Червонослобідської сільської\~ради від 13.12.2018 року середньо-денна заробітна плата позивачки [PERSON] становить 391 грн. 88 коп. (без урахуванням податків ПДФО та військового збору, які сплачуються роботодавцем за працівника при виплаті заробітної плати), тобто з моменту звільнення по постановлення рішення у справі позивач не працювала 69 робочих днів, таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 27039 грн. 72 коп. (391,88 х 69 днів = 27039,72), який підлягає стягненню з відповідача. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави у сумі 2819 грн. 00 коп. на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved