Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

В квітні 2014 року [PERSON] (надалі також - позивач) звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач), в якому просив стягнути з відповідача борг по договором позики у сумі 40000,00 грн., оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється повернути позику. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 15.06.2013 року позивачем надано відповідачу грошові кошти в сумі 40000,00 грн, які зобов'язався повернути до 01 серпня 2013 року, однак в обумовлений сторонами строк відповідач борг не повернув. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судові засідання не з'явився, судові повістки, направлені рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за адресою реєстрації відповідача повернені до суду відділенням поштового зв'язку з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ч. 4 ст.169, ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів в порядку заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 40000 грн, які зобов'язався повернути до 01 серпня 2013 року, що підтверджується розпискою [PERSON] від 15.06.2013 року (а.с. 3, 14). Згідно частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. З огляду на викладене, враховуючи невиконання [PERSON] як позичальником свого обов'язку щодо повернення [PERSON] як позикодавцю позичених у нього грошових коштів, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у сумі 40000 грн. 00 коп. Крім того, згідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 400 грн. 00 коп.

Outcome: approved