Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилалась на те, що вона перебувала у цивільному шлюбі з [PERSON] , та за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, [INFO] народилась донька - [PERSON] . Позивач вказала, що батьком дитини є відповідач [PERSON] , про що Одеським міським відділом реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис № 4350 та видано свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] , від 20 вересня 2019 року. Як вказала позивач, спільне життя з відповідачем не склалося, спільного господарства наразі вони не ведуть, та відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Також, позивач вказала, що дитина [PERSON] є дитиною з інвалідністю та потребує особливого медичного догляду та лікування. Проте, як вказала позивач, відповідач не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, тобто покладених законом на батьків обов`язків, не виконує. Крім того, позивач вказує, що відповідач систематично вчиняв домашнє насильство, створював конфліктні ситуації, через що вона зверталась до поліції внаслідок чого стосовно [PERSON] складені 3 термінових заборонних приписи. Також, після одного із актів вчинення домашнього насильств, в серпні 2020 року, відповідач [PERSON] перебував на лікуванні в Міській клінічній лікарні №11, за адресою: м. Одеса, вул. Воробйова, 5, у психіатрічному відділенні №5. На прохання та попередження необхідності змінити ставлення до виховання дочки позивач ніяк не реагує. Враховуючи викладене, позивач просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] . Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала до канцелярії суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. (а. с. 25) Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином (а. с. 24, 30, 35, 55). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , від 20.09.2019 року, [INFO] народилась [PERSON] . Батьками у свідоцтві зазначено [PERSON] та [PERSON] (а. с. 8). Відповідно до посвідчення [NUMBER] , виданого УСЗН в Малиновському районі ДП та СП ОМР, дитині [PERSON] , як дитині з інвалідністю, призначено державну соціальну допомогу (а. с. 7). Як вбачається з матеріалів справи, стосовно [PERSON] співробітниками поліції складено 3 термінових заборонних приписи (а. с. 11 - 13). Відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дитини. На підтвердження протилежного матеріали справи не містять жодних доказів. Працівниками Центру соціальних служб ОМР було складено акт оцінки потреб сім`ї/особи, від 15.06.2021 року (а. с. 41 - 52). Зі змісту висновку вказаного акту, вбачається, що співмешканець матері вчиняє домашнє насильство в присутності дитини, у нього неконтрольована поведінка. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 164 Сімейного Кодексу України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Підставами для позбавлення батьківських прав батьків є, зокрема, якщо мати, батько ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 Постанови, від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, про підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Враховуючи те, що батько ухиляється від виконання своїх обов`язків, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, суд приходить до висновку, що відповідач фактично самоусунувся від виховання та утримання дитини. Крім того, з огляду на наявність домашнього насильства, яке підтверджено матеріалами справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з системного аналізу наведених норм права та доказів, вивчених у судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, витрати позивача по сплаті судового збору щодо позбавлення батьківських прав становлять 840,80 гривень та підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved