Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохала визнати у порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , визнати у порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] , [INFO] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2636 грн. 20 коп. Процедурні питання, пов`язані із рухом справи в суді та інші процесуальні дії. Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 06.04.2021 провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 18.05.2021 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя не визнає повністю та просить відмовити у їх задоволенні. Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що спірна квартира придбана відповідачем під час шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , тому вона є спільною сумісною власністю кожного з них у рівних частках. В судовому засіданні [PERSON] та його представник заперечили проти задоволення позову, оскільки минув трирічний строк позовної давності, який виник 17.03.1999 у зв`язку з ухваленням рішення Комсомольського міського суду Полтавської області у справі № 2-49, спірна квартира належить відповідачу особисто, довідка № 20-22/2064 є неналежним доказом того, що відповідач проживає у спірній квартирі. Установлені судом фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Згідно з належним чином завіреної копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що був зареєстрований 05.01.1985 за актовим записом № 5, 16.12.1996 розірвано (актовий запис № 354). Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 17.03.1999 у справі № 2-49 відмовлено у позові [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування ними приміщенням квартири [ADDRESS] . Це судове рішення мотивовано, зокрема, тим, що відповідач ( [PERSON] ) позов не визнав, посилаючись на те, що спірна квартира є спільною власністю. Ордером № 183 від 20.07.1970 [PERSON] надано для заняття строком на п`ять років з моменту його видачі квартиру [ADDRESS] , з сім`єю, яка складається з п`яти чоловік, у т.ч. [PERSON] . Керуючий будинками управління № 2 житлового управління (відділу комунального господарства) ЖКО ДГЗК Кременчуцького району Удовицький П.В. уклав типовий договір найму квартири [ADDRESS] з [PERSON] . [PERSON] купив спірну квартиру відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 10.03.1992 з представником виробничого підприємства житлово-комунального господарства міста Комсомольська за довіреністю Палій І.М. Сторони повідомили суду, що цей правочин є чинним, у судовому порядку недійсним не визнавався. Згідно з довідкою ВК Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області № 20-22/2064 від 23.02.2021 у спірній квартирі проживають позивач та відповідач. На адресу позивача надійшли 20.01.2021 та 18.02.2021 два листа від позивача та за його підписом з пропозицією про придбання позивачем спірної квартири, та з вимогою про виселення позивача з неї. Установивши фактичні обставини справи, з`ясувавши правові позиці сторін, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, та здійснюючи розгляд справи виключно в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, зазначає, що виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-ІV 34, Сімейного кодексу України 10.01.2002 № 2947-III; Кодексом про шлюб та сім`ю України, Законом України «Про власність», ЦК УРСР, які діяли станом на 10.03.1992, тобто на дату придбання у приватну власність відповідачем спірної квартири. Оцінка наведених учасниками справи аргументів, норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та надавши їм правову оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів , з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, дійшов наступних висновків. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК Українита статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц провадження № 61-19271св19, від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Проаналізувавши приписи ст. 5 ЦК України; редакції ст.ст. 22, 23, 24, 28 КпШС України, ст. 16 Закону України «Про власність», ст.ст. 112, 118 ЦК УРСР, - які діяли станом на 10.03.1992, тобто на дату придбання у приватну власність відповідачем спірної квартири, установивши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що зазначене спірне нерухоме майно набуло статусу спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача та відповідача. Доводи відповідача про пропуску строку позивачем позовної давності не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки про своє порушене право позивач довідалася та могла довідатися 20.01.2021 та 18.02.2021, тобто, з урахуванням дати, коли було пред`явлено позов до суду - 15.03.2021 - загальний трирічний строк для звернення до суду з цим позовом не закінчився. Суд погодився з позицією представника позивача та дійшов висновку, що відповідачем не доведено, що [PERSON] є батьком позивача. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 ст. 70 СК України також передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.Таким чином, суд вважає, що позивачем взагалі не дотримані вимоги закону та вищезазначені умови щодо вирішення вимог про поділ майна подружжя. Суд також враховує правовий висновок Європейського суду з прав людини, викладений у п. 23 рішення що п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved