Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до матері [PERSON] та сестри [PERSON] про поділ майна. Свої вимоги мотивує тим, що разом з відповідачами є власниками квартири за адресою [ADDRESS], яка складається з двох житлових кімнат загальною площею 58,5 м.кв.. З 2013 року позивач проживає окремо, однак до спірного житла придбала вікна металеві пластикові вартістю 6640 гривень , провела воду, оплатила витрати по ремонту. Оскільки з матір»ю, яка проживає у даній квартирі склалися неприязні відносини, з врахуванням вимог ст. 364 ЦК України щодо права співвласника на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та ст. 367 цього ж кодексу, яка передбачає що майно, яке є у спільній сумісній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними, просить стягнути з відповідачів в її користь 6640,00 гривень за придбані метало пластикові вікна, 5000,00 гривень за проведення води та вартість 19,7 м.кв. житла (1/3 частки), що в [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні змінила позовні вимоги, відмовилась від позову в частині стягнення суми за придбані вікна та вартості проведення води, просить стягнути з відповідачів грошову компенсацію вартості за належну їй одну третю частки квартири за адресою [ADDRESS], в сумі 238875 (двісті тридцять вісім вісімсот сімдесят п'ять тисяч) гривень 00 копійок та витрати за проведення експертизи в сумі 800 (вісімсот) гривень 00 копійок. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечили, просять відмовити в задоволенні такого за безпідставністю. Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення грошової компенсації вартості частки квартири підлягає до задоволення. На підставі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зміст ст.ст.316-319 ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. У ст. 321 цього Кодексу закріплений конституційний принцип непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено та не спростовано в судовому засіданні сторонами, факт що позивачу та відповідачам на праві спільної часткової власності належить в рівних частках (кожній по 1/3) двокімнатна квартира за адресою [ADDRESS], загальною площею 58,5 кв.м., що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 16.02.2000 року, виданим на підставі розпорядження керівника С/г ТзОВ «України» № 130 від 03.02.2000 року, зареєстроване в книзі № 3 за № 591. (а.с. 29-30). Відповідно до ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.ст. 21,24,41 Конституції України, ст.ст. 319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. З урахуванням цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до приписів ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За змістом ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Зазначеною нормою передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Ухвалою Буського районного суду від 12.04.2016 року призначено товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експерту незалежного експертного бюро "Експерт-Сервіс" [PERSON], якому поставлено запитання: яка дійсна вартість квартири [ADDRESS]. Експерта попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих даних за ст. ст. 384, 385 КК України. З висновку оцінювача ПП [PERSON] (Сертифікат суб'єкта оціночної діяльності ФДМ України [NUMBER] від 14.11.2014 року), вбачається, що ринкова вартість спірної квартири загальною площею 58,5 м.кв., визначена порівняльним підходом, становить 716625,00 гривень. Судом встановлено, що виділ в натурі кожному із співвласників по 1/3 частці квартири неможливий, оскільки квартира є двокімнатною, загальною площею 58,5 кв.м., житловою - 32,6 кв.м., розташована на першому поверсі двоповерхового цегляного житлового будинку. Згідно пояснень відповідача [PERSON], вона мешкає у спірній квартирі, не перешкоджає позивачу у користуванні вказаним житлом, однак відмовляється виплачувати позивачці компенсацію вартості належної їй 1/3 частки квартири. Такі ж покази подала суду і відповідач [PERSON], однак окрім особистих пояснень, не надали суду належних і допустимих доказів матеріальної неможливості виплатити компенсацію позивачу. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Так, у іншого співвласника може бути відсутнє бажання набуття у власність іншого майна, крім того, у нього можуть бути відсутні кошти на компенсацію частки іншого співвласника, який бажає виділитись. При цьому, інший співвласник може зловживати своїми правами, не бажаючи компенсувати позивачу належну йому частку у спільному майні в тій ситуації, коли майно повністю перебуває у його володінні, а позивач, який бажає виділитись, не має можливості користуватись належною йому часткою у спільному майні. Також можуть мати місце і зловживання з боку позивача. А тому рішення у спірних правовідносинах повинно бути всебічно виважене та обґрунтоване, що знайшло своє відображення у правовій позиції Верховного Суду України від 19.02.2014 року справа № 6-4ц14, з якого слідує, що при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки майна, що знаходиться у спільній власності, суду слід враховувати крім спеціальних норм, також і загальні норми цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. На підставі указаної правової позиції Верховного Суду України, аналізуючи в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає що позивачка не зловживає своїми правами щодо отримання грошової компенсації, а її намагання вирішити спір зазначеним шляхом є логічним, щирим і юридично обґрунтованим, а реалізація цього права позивачкою не порушить прав відповідачів, які не подали суду доказів про неможливість виплати компенсації вартості частки квартири позивачки. У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Як встановлено судом, реальний поділ спірної квартири не є можливим. Позивач, яка бажає виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, не зловживає наданим їй ч.2ст.364 ЦК України правом і реалізація нею цього права не порушує права відповідача. В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 487,20 гривень (а.с. 17), оскільки на час подання позову не було встановлено ціну позову, та 800,00 гривень за проведення експертизи (а.с. 46). Так, ціна позову складає 716625,00 гривень, з якої згідно Закону України «Про судовий збір» підлягає сплаті судовий збір в розмірі 1 % ціни позову (7166,25 грн.) та становить в даній справі (1/3 - 2388,00 гривень). Оскільки позивач відмовляється від стягнення з відповідачів сплаченого нею судового збору, з відповідачів підлягає стягненню сума недоплаченого судового збору в розмірі 1901,55 грн. в дохід держави, а саме по 950,77 гривень.

Outcome: approved