Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

До Дружківського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією родиною та поділ спільно нажитого майна. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 2009 року по грудень 2019 року позивач та [PERSON] , відповідач по справі, мешкали однією сім`єю, без укладення шлюбу, вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки. В період спільного проживання позивачем та відповідачем разом було придбано будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності було зареєстроване як спільне майно. Між тим, в період спільного проживання, 24 листопада 2018 року сторонами був придбаний автомобіль AUDI ALLROAD QUATTRO 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , Vin-код [NUMBER] . Вказаний автомобіль був зареєстрований на відповідача. Таким чином, оскільки автомобіль був придбаний в період спільного проживання, то 1/2 частина вказаного автомобіля належить позивачу. Просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2009 року по грудень 2019 року між позивачем та відповідачем; визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину автомобіля AUDI ALLROAD QUATTRO 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , Vin-код [NUMBER] . Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 27 серпня 2020 року, прийнято позовну заяву до свого провадження, відкрито провадження у справи та визначено проводити розгляд справи у загальному порядку. 27 серпня 2020 року ухвалою Дружківського міського суду Донецької області, заяву про забезпечення позову було задоволено та накладено арешт на автомобіль. 25 вересня 2020 року ухвалою Дружківського міського суду Донецької області, підготовче судове засідання було відкладено та визначено проводити наступне підготовче судове засідання в режимі відеоконеференції. 23 листопада 2020 року ухвалою Дружківського міського суду Донецької області, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. В судове засідання відповідачка не з`явилася, про місце, дату, час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідачки не надходило. Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Шевченко проти України" від 26.04.2007 року, заява № 8371/02). Тобто, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Отже, враховуючи, що представник відповідача повідомлений належним чином про дату, місце та час розгляду справи, причина неявки його є неповажними, відзив не надано, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши і факти та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до положень ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Також ст. 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається із паспорту громадянина України серія [NUMBER] , позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адреосю: [ADDRESS] (а.с.5). Згідно договору купівлі-продажу від 17 вересня 2010 року, позивач [PERSON] та відповідачка по справі [PERSON] , придбали у [PERSON] , житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] (а.с.24). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] , форма власності спільна сумісна, відповідно до договору купівлі-продажу від 17.09.2010 (а.с.6). Окрім зазначеного, позивачем були надані суду на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, наступні докази: Факт проживання відповідачки [PERSON] за адресою позивача, а саме: [ADDRESS] в період з 02 серпня 2014 року по грудень 2019 року, підтверджується довідкою №239 від 29.09.2016, довідкою №351 від 15.09.2017, довідкою №122 від 25.03.2020. (а.с.9-11). Окрім того, позивачем надані спільні з відповідачкою фотознімки різного часу на сімейних святах та у побуті. Між тим, в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтвердили в судовому засіданні, що дійсно з позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] мешкали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом витрачали спільні кошти, разом зустрічали свята. В період з 2009 року по серпень 2014 рік, вони мешкали у м.Макіївка, де за спільні кошти придбали будинок. В подальшому, через бойові дії на Донбасі, вони переїхали мешкати до м.Ізюм, де мешкали до грудня 2019 року. Далі, відповідача зібрала речі та виїхала з помешкання позивача. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у поняття домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Отже, позивачем надано достатньо доказів, що підтверджують факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою [PERSON] в період з 2009 року по грудень 2019 року. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За положеннями ч. 1, 2ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цьогоКодексу. Тобто при за стосуванні ст. 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. В правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зазначено, що за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно із частиною четвертою статті 368ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12). За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 року, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Як встановлено судом, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] , мешкали однією сім`єю в період з 2009 року по грудень 2019 року, тобто вели спільне господарство, разом приймали участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносин, що притаманні подружжю та спільне проживання. Водночас, 24 листопада 2018 року на ім`я [PERSON] на праві власності був зареєстрований автомобіль AUDI ALLROAD QUATTRO 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , Vin-код [NUMBER] , що підтверджується відповіддю заступника начальника Головного сервісного центру МВС (а.с.7). В свою чергу, позивач в судовому засіданні вказав, що автомобіль марки AUDI ALLROAD QUATTRO 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , Vin-код [NUMBER] , був придбаний в період спільного його проживання із відповідачкою [PERSON] , за їх спільно нажиті кошти та зареєстрований на її ім`я. В судовому засіданні дані обставини, були підтвердженні свідками [PERSON] [PERSON] , [PERSON] . Відповідачем [PERSON] дані обставини не були спростовані. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з частиною першою та другою статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України. За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Слід також ураховувати, що за положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Вирішуючи спір в частині поділу автомобіля марки AUDI ALLROAD QUATTRO 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , Vin-код [NUMBER] , суд приходить до висновку, що транспортний засіб, який зареєстрований на ім`я відповідачки був придбаний в період спільного проживання позивача та відповідачки, за їх спільні кошти, а тому автомобіль визнається об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідачки і підлягає поділу. Відповідно розмір частки автомобіля кожного дорівнює 1/2. За встановлених обставин, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача про встановлення факту проживання однією родиною та поділ спільно нажитого майна. 27 серпня 2020 року ухвалою Дружківського міського суду Донецької області, заяву про забезпечення позову було задоволено та накладено арешт на автомобіль. Відповідно до вказаної ухвали: накладено арешт на транспортний засіб, що зареєстрований на ім`я [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 24.11.2018 року, видане ТСЦ №6347), а саме: автомобіль марки AUDI ALLROAD QUATTRO 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційни номер [NUMBER] , Vin-код [NUMBER] (а.с.49). Відповідно до ч.7 ст.158 ЦПК України, суд роз`яснює, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Між тим, відповідно до ст.141 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню з відповідача понесені ним судові витрати, а саме судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову в загальній сумі 2600, 00 грн.

Outcome: approved