Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

В січні 2020 [PERSON] звернулась до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити факт перебування на утриманні померлого чоловіка [PERSON] . В обґрунтування заяви зазначила, що з 1958 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] по день його смерті - [INFO] . За життя [PERSON] працював зі шкідливими умовами праці, тому мав підвищену пенсію, розмір якої значно перевищував розмір пенсії, яку отримує заявник на даний час. За життя [PERSON] віддавав свою пенсію заявнику [PERSON] , яку вона витрачала на оплату комунальних послуг, придбання продуктів харчування, ліків, одягу тощо. Зазначена допомога була для заявника постійним та основним джерелом для існування. Після смерті чоловіка [PERSON] звернулась до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Проте, листом від 05.12.2019 року №223/О-14 заявнику відмовлено у призначенні такого виду пенсії, оскільки нею не надано документ про перебування на утриманні померлого годувальника та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого. Посилаючись на вказані обставини, заявник просила суд встановити факт її перебування на утриманні чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 11.01.2020 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. В судовому засіданні представник заявника надав пояснення згідно обставин, викладених у заяві, просив суд задовольнити вимоги заявника. Представник заінтересованої особи до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просив розглянути справу без участі представника управління, надав суду відзив на заяву, в якому просив відмовити у задоволенні вимог [PERSON] . В обґрунтування своїх заперечень вказує, що згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичне місце проживання/перебування заявника не відповідає фактичному місцю проживання/перебування померлого [PERSON] . На момент смерті чоловіка заявник проживала за адресою: [ADDRESS] , а її чоловік перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області та мешкав по [ADDRESS] . Відповідно до листа УПФУ в м. Краматорськ [PERSON] отримував пенсію по 30.04.2018 року, що спростовує факт перебування на утриманні заявника померлим чоловіком з 01.05.2018 року. Крім того, згідно довідки №416/02.2/н-23 від 22.01.2020 року, виданою Новопсковським відділом обслуговування громадян Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, заявник є пенсіонером та отримує пенсію за віком в розмірі 2325,30 грн. Управління вважає, що доказування наявності підстав для визнання заявника такою, що перебувала на утриманні чоловіка ґрунтується виключно на припущеннях щодо тяжкого матеріального стану заявника під час шлюбу з посиланням на низький рівень доходу (пенсії). Зазначає, що жодних доказів потреби матеріальної допомоги від чоловіка, а також доказів фактичного розподілу у зв`язку з цим коштів подружжя за час шлюбу заявник суду не надала. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні у порядку окремого провадження. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. (ч. 2 ст.315 ЦПК України ). Судом встановлено, що [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого 21.11.1958 року Пролетарською с/р Ровеньківського району Луганської області. [INFO] [PERSON] помер, про що 11.10.2018 року Біловодським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Як вбачається з копії паспорта серії [NUMBER] , виданого 09.12.1998 року Ровеньківським МВ УМВС України в Луганській області та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.01.2019 року №928-500021398, зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] а фактичним місцем перебуванням - [ADDRESS] . Померлий [PERSON] також був зареєстрований по [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] , виданого 09.12.1998 року Ровеньківським МВ УМВС України в Луганській області та копією будинкової книги для прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] . З листа Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 05.12.2019 року №223/О-14 вбачається, що фактично [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] Власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] був [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САА №759610 від 24.01.2005 року, виданого виконкомом Пролетарської селищної ради м. Ровеньки Луганської області. В обґрунтування своїх вимог заявником наданий акт №86 від 19.12.2019 року, згідно якого [PERSON] фактично проживала разом з чоловіком [PERSON] , з яким вела спільне господарство та доглядала до 14.04.2018 року за адресою: [ADDRESS] ; акт №179 від 19.04.2018 року, про те що [PERSON] мешкала у шлюбі з [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , доглядала за ним та здійснила його поховання; довідка №290 від 31.05.2018 року, в якій зазначено, що [PERSON] помер [INFO] , поховання здійснила його дружина [PERSON] [INFO] на кладовищі смт Пролетарський, м. Ровеньки. Крім того, заявник надала розрахункові книжки та квитанції про оплату комунальних послуг [PERSON] та [PERSON] . Вказані документи видані на тимчасово окупованій території України. Оцінюючи надані докази, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки доказів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як джерела інформації, та приймає до уваги обставини, викладені наданих документах. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] підтвердила обставини, викладені в заяві та пояснила, що фактично проживала разом з померлим чоловіком за адресою: [ADDRESS] , доглядала за ним та здійснила його поховання. [PERSON] мав підвищену пенсію, а тому вона знаходилась на повному його утриманні. З дослідженої в судовому засіданні пенсійної справи [PERSON] вбачається, що розмір отриманої пенсії [PERSON] за період з липня 2014 року по травень 2015 року складав 12112,80 грн., а у період з 29.02.2016 року по 01.09.2018 року пенсійні виплату заявнику не здійснювались. Згідно довідки за вих. №416/022/1123 від 22.01.2020 року, виданою Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області, [PERSON] перебуває на обліку в управлінні з 01.09.2018 року по теперішній час, розмір її пенсії з 01.12.2019 року складає 2325,30 грн. [PERSON] за період з 01.01.2017 року по 30.09.2019 року доходів не отримувала, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів №16707 від 21.01.2020 року. З архівної пенсійної справи №863856 вбачається, що станом на 01.04.2018 року [PERSON] була призначена пенсія у розмірі 10888,71 грн. Заявниця перебувала на повному утриманні чоловіка, оскільки судом встановлено, що дохід померлого [PERSON] більш ніж в чотири рази перевищував розмір доходів [PERSON] . Встановлення даного факту заявниці потрібно для оформлення пенсії по втраті годувальника. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Після смерті чоловіка [PERSON] звернулась до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області з заявою про перехід на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, проте, листом від 05.12.2019 №223/О-14 останній було відмовлено у переведенні на вказану пенсію, оскільки не надано документів, що засвідчують факт про перебування на утриманні померлого годувальника, а також фактичне місце перебування/проживання [PERSON] не відповідає фактичному місцю проживання/перебування її померлого чоловіка. Відповідно до ч.1, 2 ст. 36 Закону України від 9 липня 2003 р. N 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку із втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності у годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у ч. 2 ст. 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. Згідно п. 2.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 5.11.2005 N 22-1 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за N 1566/11846, до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 цього розділу, також надаються такі документи: документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника. У відповідності до п. 2.11 Порядку за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації) або довідки органів місцевого самоврядування : для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника - довідка про перебування на повному утриманні померлого годувальника чи одержання від померлого годувальника допомоги, яка була постійним і основним джерелом засобів до існування, або про спільне проживання з годувальником на момент його смерті. У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Згідно із статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію. Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. З огляду на зазначене, встановивши, що допомога, яка надавалась [PERSON] була для заявниці хоч і не єдиним, проте постійним і основним джерелом засобів до існування, суд дійшов висновку про можливість задоволення заяви. Будь-яких даних, які б спростовували факт перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] , судом не встановлено. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved