Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до КП «Сміла-ліфт» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 1 лютого 2003 року по 1 червня 2017 року працювала в КП «Сміла-ліфт» на посаді електромеханіка з ліфтів 1 розряду. Оскільки повний розрахунок після звільнення з нею було проведено 20 жовтня 2017 року, [PERSON] просила стягнути з відповідача на її користь 16709 грн. 76 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 5 липня по 20 жовтня 2017 року. В судовому засіданні позивач просила задоволити позов з наведених в ньому підстав. Зазначила, що середній заробіток за період часу з 1 червня по 4 липня 2017 року було стягнуто рішенням суду від 26 жовтня 2017 року. Представник відповідача не заперечував права позивача на стягнення середнього заробітку, однак вважає, що до її вимог належить застосувати позовну давність. Пояснив, що згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпПУ працівник має право звернутись до суду із відповідною заявою в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як вбачається з рішення Смілянського міськрайонного суду по справі № 703/2093/17 від 26 жовтня 2017 року у відповідності з наказом № 12 від 27 січня 2003 року позивача з 1 лютого 2003 року було прийнято на роботу електромеханіком з ліфтів 1 розряду в КП «Сміла-ліфт». Наказом № 20 від 1 червня 2017 року [PERSON] звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу у день звільнення належних звільненому працівникові сум, підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічні норми містяться і в Постанові Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", у відповідності з п. 20 якої установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У відповідності з випискою по картковому рахунку [PERSON] і що не заперечується сторонами, 20 жовтня 2017 року їй була повністю виплачена заборгованість по заробітній платі. Проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють правовідносини, які склались між сторонами та вивчивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено строки розрахунку із позивачем при його звільненні, а саме розрахунок було виплачено майже через 3,5 місяці після звільнення позивача. За таких обставин з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку із позивачем. Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» та абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. При цьому, згідно пункту 5 Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 цього Порядку № 100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Як встановлено судом і не заперечувалося сторонами в судовому засіданні середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 154 грн. 72 коп. Це ж підтверджується довідкою КП «Сміла-ліфт» № 62 від 7 червня 2017 року. Розраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, [PERSON] виходила з того, що затримка розрахунку з 5 липня по 20 жовтня 2017 року становить 108 календарних днів (108х154,72=16709,76). Однак, при визначенні суми середньої заробітної плати необхідно виходити не з календарних, а з робочих днів. Враховуючи, що затримка виплати розрахунку при звільнення з 5 липня по 20 жовтня 2017 року становить 76 робочих днів, з відповідача на користь позивача належить стягнути 11758 грн. 72 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (76х154,72=11758,72). Крім того, згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Конституційний Суд в своєму рішенні по справі № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 233 КЗпПУ вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки з наведеним позовом [PERSON] звернулась 21 листопада 2017 року (через місяць після проведення розрахунку), нею не було пропущено визначений ч. 1 ст. 233 КЗпПУ строк. А тому, суд відхиляє твердження позивача про пропущення позивачем наведеного строку, як підставу для відмови в позові. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв'язку з наведеним, з відповідача на користь позивача належить стягнути 450 грн. 31 коп. судового збору. На підставі наведеного та ст. 117 КЗпП України,

Outcome: approved