Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

До Суворовському районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] в якому просила визначити порядок користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] : виділити [PERSON] в користування житлову кімнату площею 13,7 кв.м. з балконом площею 0,9 кв.м., вбудованою шафою площею 0,7 кв.м. та житлову кімнату площею 8,8 кв.м., виділити [PERSON] в користування житлову кімнату площею 17,6 кв.м., кухню площею 7,4 кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м., туалет площею 1,5 кв.м., коридор площею 12,2 кв.м., вбудовані шафи - площами 1,0 кв.м. та 0,7 кв.м.; балкон площею 1,7 кв.м. залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги обґрунтувала тим, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , належала на праві власності в рівних частках квартира [ADDRESS] , загальною площею 68,9 кв.м., житловою - 40,1 кв.м. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина на майно. 05.12.2009 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина на майно. 09.12.2015 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Таким чином, частка позивачки [PERSON] складає 5/8 від загальної площі квартири, а частка відповідачки [PERSON] складає 3/8 частини. Як зазначає позивачка в своєму позові, відповідачка проживає в кімнаті площею 17,6 кв.м. та користується житлового кімнатою площею 8,8 кв.м., коли позивачка проживає в кімнаті площею 13,7 кв.м., позивачка неодноразо зверталася до відповідачки щодо надання кімнати площею 8,8 кв.м. в її користування, однак, відповідачка не реагує та відмовляється виконувати вимоги позивачки, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду. Сторони у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Від представника позивача надійшла заява в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх по другому варіанту, який запропонований експертом, розгляд справи провести за її відсутності. У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, який був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено про те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17.02.1999 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , належала на праві власності в рівних частках квартира [ADDRESS] , загальною площею 68,9 кв.м., житловою - 40,1 кв.м. (а.с.24), виданого на підставі Розпорядження органу приватизації № 141036 від 17.02.1999р. (а.с.15). Відповідно до технічного паспорту вищевказана квартира складається з: житлової кімнати площею 17,6 кв.м; житлової кімнати площею 8,8 кв.м; житлової кімнати площею 13,7 кв.м; кухні площею 7,4 кв.м; ванної кімнати площею 2,7 кв.м; туалету площею 1,5 кв.м; коридору площею 12,2 кв.м., вбудованих шаф - площами 1,0 кв.м, 0,7 кв.м. та 0,7 кв.м.; балконів - площами 1,7 кв.м. та 0,9 кв.м. (а.с.20-21). [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина на майно, а саме на ј частину квартири [ADDRESS] . 05.12.2009 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф.Л. на 1/4 частину квартири [ADDRESS] (а.с.16), що підтверджується Витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 26990623 від 11.08.2010р. (а.с.17). [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина на майно, а саме на ј частину квартири [ADDRESS] . 09.12.2015 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Кулаковою Л.М. на 1/4 частину квартири [ADDRESS] (а.с.18), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 49419580 від 09.12.2015р. (а.с.19). Таким чином, частка позивачки [PERSON] складає 5/8 частини від загальної площі квартири, а частка відповідачки [PERSON] складає 3/8 частини. Згідно довідки про склад сім`ї №622 від 02.01.2018р. в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.26). В матеріалах справи міститься висновок експерта № 18-6358/6359 від 12.06.2019р. з якого вбачається про те, що визначити варіанти порядку користування співвласниками квартирою за адресою: [ADDRESS] відповідно до ідеальних часток кожного із співвласників у праві власності на квартиру: 5/8 частин належить [PERSON] , 3/8 частини належить [PERSON] згідно з регламентованим ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди . Житлові будинки. Основні положення»- неможливо. Визначити варіанти порядку користування квартирою за адресою: [ADDRESS] з незначним відступом від ідеальних часток співвласників, які близькі до ідеальних - можливо. Експертом запропоновано два варіанти. За першим варіантом запропоновано в особисте користування [PERSON] виділити приміщення загальною площею 16,3 кв.м, в тому числі: житлову кімнату «8» пл. 13,7 кв.м; частину балкону пл. 0,9 кв.м; вбудовану шафу «9» пл. 0,7 кв.м; вбудовану шафу «2» пл. 1.0 кв.м. В особисте користування [PERSON] пропонується виділити приміщення загальною площею 28,1 кв.м, в тому числі: житлову кімнату «4» пл.17,6 кв.м; частину балкон пл. 1,0 кв.м (прив. 3,6 кв.м х 0,3); житлову кімнату «5» пл.8,8 кв.м; вбудовану шафу «10» пл. 0,7 кв.м. У загальне користування [PERSON] та [PERSON] пропонуються приміщення загальною пл. 24,5 кв.м, в тому числі: коридор «1» пл. 12,2 кв.м; кухня «3» пл. 7,4 кв.м; частина балкону пл. 0,7 кв.м (прив. 2,1 кв.м х 0,3); ванна кімната «6» пл. 2,7 кв.м; туалет «7» пл. 1,5 кв.м. За другим варіантом запропоновано в особисте користування [PERSON] виділити приміщення загальною площею 19,6 кв.м., в тому числі: житлову кімнату «4» пл.17,6 кв.м; частину балкону пл. 1,0 кв.м (прив. 3,6 кв.м х0,3) та вбудовану шафу «2» пл. 1,0 кв.м. Виділити в особисте користування [PERSON] пропонується приміщення загальною площею 24,8 кв.м, в тому числі: житлову кімнату «5» пл.8,8 кв.м; житлову кімнату «8» пл. 13,7 кв.м та балкон пл. 0,9 кв.м; вбудовану шафу «9» пл. 0,7 кв.м, вбудовану шафу «10» пл. 0,7 кв.м. У загальне користування [PERSON] та [PERSON] приміщення загальною пл. 24,5 кв.м, в тому числі: коридор «1» пл. 12,2 кв.м ; кухня «3» пл. 7,4 кв.м та балкон пл. 0,7 кв.м (прив. 2,1 кв.м х 0,3); ванна «6» пл. 2,7 кв.м; туалет «7» пл.1,5 кв.м (а.с.98-105). Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 317 ЦК Українивстановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частини 1 та 2статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2. 4. 7 та 1 1 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Пленум Верховного Суду України в п.14 Постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності роз`яснив, що квартира (будинок), яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Згідно ст. ст. 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Як роз`яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок в п. 6 роз`яснив, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved