Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

До суду звернулося акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» із позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. У позові зазначено, що 12 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 5914003, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 180 500,00 доларів США, строком до 12.12.2027 року, для придбання нерухомості: будинку за адресою: [ADDRESS] . У забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед Банком за Кредитним договором 12.12.2007 року між Банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 5917002, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кирсановою Т.О., зареєстрований в реєстрі за № 201, згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку Банку наступне нерухоме майно: домоволодіння, реєстраційний номер: 2458689, загальною площею 120,9 кв. м., житловою площею 94,0 кв. м., який складається з А-1 житловий будинок, Е-літня кухня, Ж-гараж, І-замощення, 1-4 огорожа. Адреса місцезнаходження предмету іпотеки: [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором Банк 16.09.2016 року звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом набуття його у власність, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 192350046 від 10.12.2019. Так, право власності на будинок реєстраційний номер: 1031318012110; загальна площа: 120.9 кв.м., житловою площею 90.4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за Позивачем, і Позивач з 16.09.2016 року є власником вищезазначеного будинку. Позивачу з листа головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 19-4-0.221/2-19 від 06.09.19 стало відомо, що власником земельної ділянки, на якій розташований будинок, є відповідач: [PERSON] . Посилаючись на відповідні норми ЦК України та інші норми діючого законодавства позивач просив визнати за ним право власності на земельну ділянку цільове призначення: Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа: 0.0587 га; кадастровий номер: 1211000000:08:208:0084, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Сторони викликалися у судове засідання та були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду заяви. Представником позивача до суду надано заяву про розгляд справи без його участі, представник на позові наполягав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] та третя особа викликались до суду і були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, але до суду не з`явилися, причин неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 377 ЦК України встановлює, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Така сама норма закріплена у ч.1 та ч.6 статті 120 Земельного кодексу України, що зазначають, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Проте, згідно з листом головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 19-4-0.221/2-19 від 06.09.19 власником земельної ділянки, на якій розташований будинок, який є власністю позивача, є відповідач: [PERSON] . Відповідно до правової позиції у справі №6-253цс16 від 13.04.2016р. та № 6-2225 цс16 вказано: «За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.». Частина 6 ст. 120 ЗК передбачає, що «істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.». Частиною першою ст. 181 Цивільного кодексу земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, віднесено до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість). У свою чергу, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 цього Кодексу). Крім того, цивільне законодавство виокремлює «складові частини речі» та «складні речі». Так, згідно зі ст. 187 Цивільного кодексу складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 Цивільного кодексу). Враховуючи вищезазначене, можна стверджувати, що житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Такі об`єкти є фактично складовою частиною земельної ділянки. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Згідно ч.1 ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Частина 2 ст. 381 ЦК України, вказує, що у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове значення визнання садиби самостійним об`єктом права власності полягає, зокрема, в тому, що в разі відчуження житлового будинку вважатиметься, що відчужується вся садиба, якщо інше прямо не передбачено договором або законом. Це означає, що в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю (ст. 186 ЦК). Зокрема, стаття 186 ЦК України, визначає поняття «головної речі і приналежної речі». Так, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховний Суд України у своїй судовій практиці сформував правову позицію щодо наявності загального принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований: "За цим принципом визначення правового режиму земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю та споруду. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК в поєднанні з нормою ст.125 цього кодексу в набувача нерухомості право власності на земельну виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на цій ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності". З моменту набуття права власності на нерухоме майно, новий власник такого майна стає власником або користувачем земельної ділянки, на якій знаходиться будівля. Наприклад, якщо попередньому власнику земельна ділянка належала на праві оренди, то до нового господаря нерухомості переходить і право оренди земельної ділянки, де знаходиться будівля. Отже, беручи до уваги вищенаведені матеріальні норми права, право власності на земельну ділянку перейшло до Позивача відповідно до закону з 16.09.2016 року, тобто з моменту набуття (реєстрації) права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , що розміщений на земельній ділянці. Отже, набуття Позивачем права власності на будинок нерозривно пов`язано з припиненням права власності у Відповідача на земельну ділянку. Судом під час розгляду справи встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 12 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 5914003, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 180 500,00 доларів США, строком до 12.12.2027 року, для придбання нерухомості: будинку за адресою: [ADDRESS] . У забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед Банком за Кредитним договором 12.12.2007 року між Банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 5917002, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кирсановою Т.О., зареєстрований в реєстрі за № 201, згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку Банку наступне нерухоме майно: домоволодіння, реєстраційний номер: 2458689, загальною площею 120,9 кв. м., житловою площею 94,0 кв. м., який складається з А-1 житловий будинок, Е-літня кухня, Ж-гараж, І-замощення, 1-4 огорожа. Адреса місцезнаходження предмету іпотеки: [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором Банк 16.09.2016 року звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом набуття його у власність, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 192350046 від 10.12.2019. Так, право власності на будинок реєстраційний номер: 1031318012110; загальна площа: 120.9 кв.м., житловою площею 90.4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за Позивачем, і Позивач з 16.09.2016 року є власником вищезазначеного будинку. Відповідно до листа головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 19-4-0.221/2-19 від 06.09.19 власником земельної ділянки, на якій розташований будинок, є відповідач: [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. У зв`язку із задоволенням позову також підлягають до стягнення і судові витрати понесені позивачем під час подачі позову відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved