Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

В серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним, право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, прибудову а, ганок що складається з приміщень 1\~коридор пл. 4.2 кв.м., 2 передпокій пл.5.9 кв.м., 3 кімната пл.11.8 кв.м., 4 кімната пл.4.9 кв.м., 5 кухня пл.\~10.2\~кв.м., 1 коридор пл. 4.8 кв.м., загальною площею 41.8 кв.м., житловою площею 16.7 кв.м., за адресою с.Перше Травня вул.Василя Жуковського № 32 Дніпропетровського району Дніпропетровської області, після смерті [PERSON] померлого 31 грудня 1992 року. В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, поклавшись на розсуд суду. Розгляд справи проводиться в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 28 серпня 1992 року померла бабуся позивача, 31 грудня 1992 року помер його батько які на день смерті проживали та були зареєстровані за адресою [INFO] Любимівської сільської ради Дніпропетровського району та області, що підтверджується довідками сільської ради за № 1741 та 1742 від 10.10.2016 року. Після їх смерті відкрилася спадщина за законом на житловий будинок за адресою: с. Перше Травня вул. Василя Жуковського № 32 Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Згідно ст. 1268 ЦКУ позивач прийняв спадщину, як спадкоємець, що на час відкриття спадщини постійно проживав зі спадкоємцем. Цей факт підтверджується довідкою Любимівської сільської ради Дніпропетровського району за № 1466 від 12.09.2016 року про те, що позивач дійсно проживав в [INFO] з дня народження і на день смерті батька [PERSON] за однією адресою. На день відкриття спадщини являвся неповнолітнім. Власником будинку являлася бабуся позивача [PERSON], яка померла 28 серпня 1992 року. Після смерті бабусі спадщину прийняв її син [PERSON], як спадкоємець, що постійно проживав та був зареєстрований разом із спадкодавцем за адресою с.Перше Травня вул.Василя Жуковського №32 [PERSON], помер після своєї матері через пять місяців та не встиг одержати свідоцтво про право на спадщину на своє імя. Після батька спадщину прийняв позивач [PERSON] як його син, який також постійно проживав разом із спадкодавцем за однією адресою. Як вбачається з матеріалів справи 31 жовтня 2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті батька [PERSON] померлого 31 грудня 1992року. Нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії та видала постанову в якій зазначила, спадкоємець не надав для оформлення спадщини документів, які підтверджують право власності на спадкове майно, бо за життя батько не оформив спадщину та не одержав свідоцтво. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з п.1 ч.2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Статтею 392 Цивільного кодексу України власнику майна надано право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 5 статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступив в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за законом, право власності спадкодавця [PERSON] не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав на майно у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved