Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

В грудні 2019 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Пащенка П.М. звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малаховської І.В., в якому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 09.10.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В. та зареєстрований в реєстрі № 1175, а також скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малаховської І.В про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 49106697 від 10.10.2019 року. В обґрунтування позову зазначено, що 30.11.2018 року між ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] був укладений договір про відступлення прав вимоги № 1278-Ф, відповідно до умов якого банк відступив шляхом продажу відповідачу [PERSON] , а остання набула в обсязі та на умовах, визначених цим договором прав вимоги банку до позичальників, зокрема, і до позивача. В березні 2019 року позивач отримав від [PERSON] вимогу № 12 від 04.03.2019 рок про повернення коштів із попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зі змісту вказаної вимоги, вказуючи на договір № 1278-Ф від 30.11.2018 року, [PERSON] повідомила, що набула права вимоги за кредитним договором № 0016/08/00-Z від 19.02.2008 року в забезпечення зобов`язань якого між [PERSON] та ПАТ «Банк Форум» був укладений іпотечний договір від 19.02.2008 року. Предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачу. В квітні 2019 року позивач на вказану вище вимогу надав відповідь [PERSON] , в якій просив надати докази переходу до нового кредитора прав вимоги за кредитним договором № 0016/08/00-Z від 19.02.2008 року, однак, відповідь позивачем отримана не була. Позивач вказує, що йому стало відомо про те, що [PERSON] , на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», 09.10.2019 року на підставі договору купівлі-продажу № 1175 продала предмет іпотеки - квартиру [PERSON] . З огляду на те, що вказаний договір суперечить вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивач вважає, що наявні підстави для визнання його недійсним, та, відповідно, державна реєстрація вказаного договору підлягає скасуванню, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м Києва від 23.12.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.05.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. З будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Відзиви на позов відповідачами до суду подано не було, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 09.10.2019 року між [PERSON] (іпотекодержателем, продавцем) та [PERSON] (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було зареєстровано в реєстрі 09.10.2019 року. Зі змісту вказаного договору встановлено, що 19.02.2008 року між АКБ «Форум» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого, останній, передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , а також 30.11.2018 року між ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] був укладений договір про відступлення прав вимоги № 1278-Ф, відповідно до умов якого банк відступив шляхом продажу відповідачу [PERSON] право вимоги до боржника та іпотекодавця за кредитним договором № 0016/08/00-Z від 19.02.2008 року та передав права за договором іпотеки. Вказаний договір іпотеки забезпечував зобов`язання [PERSON] перед банком за кредитним договором № 0016/08/00-Z від 19.02.2008 року, та, остання, після укладення кредитного договору своїх зобов`язань не виконує. Крім того, встановлено, що відповідач отримав вимогу № 12 від 04.03.2019 рок від [PERSON] про повернення коштів із попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зі змісту вказаної вимоги, вказуючи на договір № 1278-Ф від 30.11.2018 року, [PERSON] повідомила, що набула права вимоги за кредитним договором № 0016/08/00-Z від 19.02.2008 року в забезпечення зобов`язань якого між [PERSON] та ПАТ «Банк Форум» був укладений іпотечний договір від 19.02.2008 року. 02.04.2019 року позивач на вказану вище вимогу направив [PERSON] заяву, в якій просив надати докази переходу до нового кредитора прав вимоги за кредитним договором № 0016/08/00-Z від 19.02.2008 року. Однак, доказів надання відповіді на вказане звернення позивача, матеріали справи не містять та стороною відповідача суду надано не було. Крім того, судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.05.2016 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року було скасовано та ухвалено нове. Позов Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» Соловйової Н.А. до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, було задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 0016/08/00-Z від 19 лютого 2008 року в сумі 135 939,76 (сто тридцять п`ять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 27 березня 2014 року складає 1 450 762,71 (один мільйон чотириста п`ятдесят тисяч сімсот шістдесят дві) грн., з яких: 110 976,11 (сто десять тисяч дев`ятсот сімдесят шість) доларів США - заборгованість за кредитом, 24 972,65 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот сімдесят два) доларів США - заборгованість за процентами, 115 290,59 (сто п`ятнадцять тисяч двісті дев`яносто) грн. - пеня, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,40 (п`ятдесят шість цілих сорок сотих) кв.м., житловою площею - 32,80 (тридцять дві цілі вісімдесят сотих) кв.м., яка передана [PERSON] в іпотеку на підставі договору іпотеки від 19 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник С.А., шляхом продажу вказаної квартири на прилюдних торгах за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В іншій частині позовних вимог, було відмовлено. Стягнуто із [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» судовий збір у розмірі 487,20 (чотириста вісімдесят сім) грн. Крім того, у вказаному судовому рішенні судом апеляційної інстанції зазначено про те, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби від 15.08.2016 року, було відкрито виконавче провадження № 51932845 з примусового виконання виконавчого листа № 2-477/11, а також постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби від 09.09.2016 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог стороною позивача зазначено, що при укладенні спірного договору були порушені норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а відтак наявні підстави для визнання його недійсним. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, договір купівлі-продажу, може бути визнано недійсним за позовом зацікавленої особи. За змістом ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який ратифікованоЗаконом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ч. 3 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу квартири було укладено в період дії арешту, який було накладено державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, та доказів його зняття на час укладення спірного договору матеріали справи не містять. Крім того, матеріалами справи дійсно підтверджено, що оспорюваний правочин проведений відповідачем в порушення вимог дії мораторію на відчуження іпотечного майна, яке передане у заставу за договором кредиту, та доводи позову в цій частині є обгрунтованими. Так, поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першоїстатті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Встановлюючи можливість застосування норм Закону № 1304-VII до спірних правовідносин, судом враховується наступне те, що спірне майно є предметом іпотеки та виступає, як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом наданим йому кредитною установою резидентом України в іноземній валюті відповідно до вищевказаних договорів. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 9 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-483цс15, в якій вказав, що, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Законуна період його чинності. Рішення суду, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Така правова позиція викладена в постановах Верховного суду України № 6-44цс15 від 25.03.2015 року, № 6-1102цс15 від 23.09.2015 року, № 6-483цс15 від 9.09.2015 року, № 6-58цс15 року від 15.05.2015 року. Слід вказати, що банк використав належне йому право на захист своїх порушених прав та судом правомірно задоволено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, рішення суду не може бути виконано на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», про що було чітко зазначено в рішенні Апеляційного суду м. Києва від 11.05.2016 року. Отже, на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, яке є предметом іпотеки, набрало законної сили судове рішення, яким встановлено, що квартира підпадає під дію мораторію, визначеного Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", і повторне встановлення цих обставин нормами ЦПК України не передбачено (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). З аналізу викладеного вбачається, що укладення спірного договору по відчуженню іпотечного майна без згоди власника (іпотекодавця) та в період дії мораторію суперечило вимогам закону, а тому він не відповідав вимогам ст. 203 ЦК України. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що встановлені судом обставини свідчать, що позбавлення права власності позивача було здійснено відповідачами без дотримання порядку, встановленого законом, договір було укладено в період дії мораторію та наявні підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання договору недійсним, та, як наслідок, скасування відповідної державної реєстрації, а тому суд вважає, що позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, стягнути із відповідачів на користь позивача в рівних частинах судовий збір в сумі 1536,80 грн., тобто по 512 грн. 27 коп., з кожного. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved