Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

в лютому 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. 03.07.2019 р. позивачем подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої остання просить розірвати шлюб з [PERSON] , зареєстрований 13 листопада 1999 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис №981 та визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 13.11.1999 року позивач з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дітей: сина [PERSON] [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . З 2018 року шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені. Шлюб фактично розпався, причина розпаду протилежні погляди на сімейне життя, втрата почуття любові та взаємоповаги, шлюб існує формально, а тому позивач просила суд розірвати шлюб між ними. Крім того, позивач зазначає, що їх спільна з відповідачем неповнолітня дитина [PERSON] проживає разом із нею. Позивач зазначає, що [PERSON] ніде не працює, зловживає спиртними напоями, негативно характеризується, не займається вихованням дітей, вчиняє психологічне насильство, в зв`язку з вона просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини разом із нею. В своїх заявах, поданих до суду 12.08.2019, 10.10.2019 р., 24.12.2019 р., 15.06.2020 р., відповідач визн6ає вимоги позивача про розірвання шлюбу, просить позбавити його батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] та визначити його місце проживання за місцем реєстрації матері. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явився, матеріали справи містять письмову заяву відповідача про визнання ним вимог позову. Представник Служби у справах дітей в судове засідання не з`явилась, подавши письмовий висновок щодо вимог про визначення місце проживання неповнолітнього [PERSON] , Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 13 листопада 1999 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції міста Києва між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюбу, актовий запис №981, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу. Згідно із ч. 3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що з 2018 року сторони не підтримують подружніх стосунків, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин, збереження сім`ї неможливе внаслідок неприязних стосунків, які склались між сторонами. Судом встановлено, що з боку відповідача застосовувалось насилля всім`ї, в зв`язку з чим родина перебувала на обліку Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги визнання позову в цій частині відповідачем, суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та відповідача, тобто фактично шлюб не існує, а тому позовна вимога в частині розірвання шлюбу є обґрунтованою та законною, в зв`язку з чим підлягає задоволенню. Позовна вимога в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю також підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON] [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про народження. Дитина на даний час зареєстрована та проживає разом із матір`ю - позивачкою у справі, а також суд приймає до уваги те, що сторони не заперечували в ході розгляду справи, що позивач, як матір дитини, належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації під час розгляду питання щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини було встановлено, що [PERSON] , 2015 р. народження мешкає з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Дитині створені належні умови для проживання та розвитку. Батько дитини перебуває на обліку Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві як особа, яка вчинила домашнє насильство. Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої дитини разом з матір`ю. Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості. За приписами статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із частинами першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). За вимогами частини першої ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" визначено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач не заперечував проти визначення місця проживання дитини разом з її матір`ю, та, виходячи переважно не з права батьків на спілкування і виховання, а з інтересів дитини, суд вважає, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, - є законними та обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved