Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду про визнання втратившими права на житло [PERSON] , [PERSON] , неповнолітньої [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 27.01.2020 р. зазначила, що вона є власником жилового будинку [ADDRESS] . В цьому будинку вона проживає із чоловіком - [PERSON] . Також у її будинку зареєстровані донька [PERSON] та онуки: [PERSON] , [PERSON] . Усі вони зареєстровані. але не проживають в будинку понад 10 років, не сплачують комунальних платежів, не беруть участь в ії утриманні, речей їх не має. Вони виїхали в Португалію, спочатку на заробітки, а потім на постійне місце проживання. В зв`язку з цим, що відповідачі добровільно виписатися не можуть, оскільки не приїжджають, тому вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивачка в судовому засіданні вимоги позову підтримала, дала поясненя, аналогічні за змістом позовної заяви, просила позов задовольнити. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримав та дав пояснення, аналогічні за змістом позовної заяви, просив позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Представник Органу опіки та піклування Золочівської РДА Львівської області в судове засідання не з`явився, подав лист в якому просить розгляд справи проводити у їх відсутності, з урахуванням висновку Органу опіки та піклування про доцільність визнання неповнолітньої [PERSON] ,2008 р.н. такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що добре знає позивачку та відповідачів, бо є колишнім головою сільської ради. Ствердив, що відповідачка [PERSON] разом з своїми дітьми [PERSON] , [PERSON] та чоловіком, постійно проживають в Португалії вже близько 15 років. Позивачка весь цей час проживає в будинку [ADDRESS] разом із своїм ччоловіком . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила. що є сусідкою позивачки, буває у них вдома. Підтвердила, що відповідачка разом з своїми дітьми та чоловіком постійно. близько 15 років, проживають в Португалії. За весь час вона приїжджала до матері, за її відомостями лише один раз. приблизно 5 років тому. Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка, на підставісвідоцтва про право власності на нерухоме майно, є власником житлового будинку [ADDRESS] . Згідно із довідкою про склад сім`ї від 24.06.2019 року № 358 Підгородненської сільської ради Золочівського району Львівської області та відомостями домової книги на вказаний житловий будинок, в ньому, окрім позивачки, значаться зареєстрованими також її донька - [PERSON] та онуки [PERSON] та [PERSON] . Згідно із актом від 24.06.2009 р., складеним комісією в складі депутата Підгородненської сільської ради Нечая Р.Я., та представника сільради Городиловської І .М., встановлено, що фактично [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в будинку [PERSON] не проживають більше 15 років. Згідно із висновком комісії РДА з питань захисту прав дитини від 09.01.2020 року № 2, комісія вважає за недоцільне визнанти неповнолітню [PERSON] , [INFO] такою, що втратили право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . До суду надійшла довідка та її переклад з португальської мови від 31.10.2018 року про те. що [PERSON] , [INFO]. дійсно проживає в Португалії та зазначена її адреса проживання в Португалії. Також, до суду наданий нотаріально засвідчений дозвіл та його переклад з португальської мови на українську від 11.12.2019 року, з якого вбачається, що батьки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та [PERSON] , дозволяють вилучити ім`я доньки з реєстру проживання в Україні: [ADDRESS] , оскільки [PERSON] проживає разом з ними в Португалії у м. Фару. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Згідно із ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи питання про визнання такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням неповнолітньої [PERSON] , 2006 року народження, суд виходить з такого. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки суд дійшов до висновку, що мати неповнолітньої [PERSON] , втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , а її донька проживає разом з нею та своїм батьком постійно в Португалії, суд приходить до висновку, що [PERSON] , 2006 року народження, також втратила право користування вказаним житловим приміщенням та [PERSON] надала згоду на її виписку з дітьми. При цьому, суд виходить з того, що діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Права малолітніх осіб, на користування житловим приміщенням є також похідним від права їх батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Позивачка не вимагає компенсації понесених нею витрат при зверненні до суду із даним позовом. На підставі наведеного,

Outcome: approved