Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

[PERSON]звернулася до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2005 року вона проживала з [PERSON] однією сім'єю, як чоловік та жінка, а 10.09.2007р. між ними було зареєстровано шлюб. У березні 2007 року відповідачем було укладено договір довічного утримання з [PERSON] За його умовами, відповідач зобов'язувався надавати матеріальну допомогу, здійснювати забезпечення та догляд вказаної особи, а взамін у його власність переходив житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями, що розташовані по [ADDRESS]. Позивач, як фактична, а згодом і законна дружина [PERSON], допомагала останньому виконувати обов'язки передбачені угодою, а саме: здійснювала прибирання будинку [PERSON], прала її речі, займалася приготуванням для неї їжі. Крім цього, за спільні кошти сім'ї постійно здійснювалось придбання ліків, продуктів харчування, а також проведено поховання відчужувача. Враховуючи ці обставини та положення ст. 74 Сімейного кодексу України, [PERSON] просить визнати вищевказаний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя та виділити їй 2/3 частини даного майна у зв'язку з перебуванням на її утриманні та вихованні спільної з відповідачем малолітньої доньки [PERSON], 2007 року народження. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали на підставах викладених в позовній заяві та наполягали на їх задоволенні. Відповідач в останнє судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. В раніше проведених судових засіданнях позовні вимоги визнав. Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги виходячи з наступного. З матеріалів справи судом встановлено, що 10 вересня 2007 року Малокопанівською сільською радою Голопристанського району Херсонської області було зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON]. 19 березня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до редакції ст. 745 ЦК України, чинної на момент укладення договору, вбачається, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Згідно умов укладеного договору, [PERSON] у зв'язку з досягненням пенсійного віку та відсутністю кровних та інших родичів, які б могли забезпечити її доглядом, передала у власність відповідача домоволодіння [ADDRESS]. В свою чергу, згідно п. 5 вказаного правочину, [PERSON] зобов'язався надавати [PERSON] довічне утримання, що включало в себе щомісячне матеріальне забезпечення продуктами харчування та ліками, а також догляд, прибирання будинку, прання та прасування білизни, оброблення земельної ділянки, забезпечення дровами та ін. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловою М.В. та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, а також було зареєстровано право власності за [PERSON] в реєстрі за № 929. Згідно ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 334 ЦК України визначено, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Отже, з вищевикладеного слідує, що 19.03.2007 року [PERSON] на підставі договору довічного утримання набув право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Згідно даних інвентарної справи, рішенням Малокопанівської сільської ради було затверджено нумерацію об'єктів нерухомості на території села в результаті чого адресою житлового будинку став [ADDRESS]. Статтею 57 Сімейного кодексу України регламентовано перелік майна, час та підставу його набуття, що визначає його як особисту приватну власність чоловіка чи дружини, до яких набуття за договором довічного утримання не відноситься. На момент набуття права власності відповідачем, останній проживав з позивачкою близько двох років однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, що було встановлено рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 01.03.2017 року. Згідно положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. В силу ст. 63 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власної на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі Постанова) поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно з вимогами ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із вимогами ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], сторони являються батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. Враховуючи вищевказану правову норму та беручи до уваги факт проживання спільної доньки сторін разом з матір'ю, що підтверджується довідкою про склад сім'ї, а також наявність у відповідача значної заборгованості по аліментам та повну відсутність здійснення їх виплат, що також підтверджено довідкою державного виконавця, суд вважає за можливе відступити від рівності часток та виділити у власність позивача 2/3 частини спірного майна. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За таких обставин суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved