Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

В лютому 2018 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON]. (далі також відповідач) про стягнення аліментів на утримання дитини. Позов обгрунтовувався тим, позивач та відповідач перебували у зареєстрваному шлюбі у період якого у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Шлюб вони розірвали, після чого стосунків з відповідачем позивач не підтримує. Відповідач станом дитини не цікавиться та не надає матеріальної допомоги. З огляду на викладене, позивач вирішила звернутися до суду із вказаним позовом. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення стороні за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило, при цьому відповідач подав заяву згідно якої не заперечував проти задоволення позову, справу просив розглядати без його участі. Позивач у свою чергу подала заяву згідно якої наполягала на задоволенні позову, справу просила також розглядати без її участі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що рішенням Баранівського районного суду від 01.12.2014 року шлюб зареєстрований між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с. 7). Від даного шлюбу позивач та відповідач мають спільну доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 5). 21.08.2015 року позивач одружилася вдруге та взяла собі прізвище чоловіка «Піскун» (а.с. 6). Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо участі відповідача в утриманні дітей. Отже, за змістом статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно ч. 1\~ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд враховує той факт, що відповідач перебуває у працездатному віці, а отже, може і зобовязаний надавати дитині матеріальну допомогу. Крім того, не надав суду жодних доказів про наявність на його утриманні інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно якої держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідач являється батьком дитини, а отже, відповідає за її належний рівень життя. Відповідно до ст.\~180, ч.3 ст.181 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства щодо обов'язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позов про стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Крім того,

Outcome: approved