Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності на квартиру, посилаючись на те, що згідно ордера виданого на підставі рішення виконкому Жданівської міської ради народних депутатів № 106 від 18 березня 1981 року вона є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] і являється членом ЖБК "50 років Жовтня ". Початковий внесок за її квартиру склав 1 367 рублів, нею виплачено в рахунок погашення позики 2 050,50 рублів, що складає 3 417,50 рублів. Таким чином, вартість квартири нею була виплачена повністю, що підтверджується довідкою ЖБК «50 років Жовтня». З метою оформлення правовстановлюючих документів на квартиру вона звернулася до відділу державної реєстрації майнових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції, але там їй відмовили у зв'язку з тим, що не передбачена реєстрація права власності на підставі наявних документів. Оскільки вона дійсно є власником вказаної квартири і її право власності не визнається на даний час, то вважає що таке право порушене у зв'язку з чим просить визнати за нею право власності на вищевказану кооперативну квартиру. Представник позивачки [PERSON] до судового засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність. Позовні вимоги повністю підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила задовольнити позов повністю. Представник Маріупольської міської ради [PERSON] до судового засідання не зявилася, проте від неї до суду надійшла заява з проханням справу розглянути за її відсутності, вирішення справи поклалав на розсуд суду. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.182 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України від 2003 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст.328 Цивільного кодексу України від 2003 року передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст.384 ЦК України від 2003 року, де зазначено, що в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. За п. п. 69, 71 [PERSON] Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону «Про власність» набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Згідно п.6 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Згідно ордеру № 1306 від 01 квітня 1981 року [PERSON] надана квартира [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Жданівської міської Ради народних депутатів від 18 ьерезня 1981 року за № 106. У вказаній квартирі зареєстрована позивачка [PERSON] з 1981 року. Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] загальна площа квартири складає 48,8 кв. метрів, жила 30,6 кв. метра. На підставі рішення реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції від 10 серпня 2016 року вбачається, що розглянувши заяву позивачки про реєстрацію права власності на квартиру встановлено, що процедура отримання правовстановлюючого документа нею свого часу не була пройдена та не було проведено реєстрацію такого права власності на квартиру. Як свідчить довідка ЖБК «50 років Жовтня», [PERSON] виплатила вартість квартири [ADDRESS] у повному обсязі в розмірі 3 417,50 рублів. На підставі перелічених письмових доказів, суд вважає, що в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] правомірно свого часу набула право власності на кооперативну квартиру № 75 в будинку № 26 по по бульвару Морському в місті Маріуполі, оскільки їй вказана квартира була надана у користування на підставі ордеру, а у подальшому нею як членом ЖБК «50 років Жовтня» проведено повну виплату пайових внесків за зазначену кооперативну квартиру. Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 2004 року. Натомість лише на підставі «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Враховуючи перелічені норми, суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності позивачем на кооперативну квартиру законодавством не була передбачена як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так й обов»язкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. Однак з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації. Враховуючи наведені норми та зважаючи, що саме на підставі ордеру на вселення позивачка отримала право на користування квартирою, а в подальшому не отримала свідоцтво про право власності на це майно та не зареєструвала його в Маріупольському БТІ, то таким чином існує спір щодо підтвердження права власності позивачки на вказану квартиру. За змістом ст. 392 ЦК України від 2003 року власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п.37 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином суд дійшов висновку, що у позивачки існують перешкоди щодо підтвердження відповідними правовстановлюючими документами її права власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], житловою площею 30,6 кв.м, загальною площею 48,8 кв.м. набутого позивачкою натомість свого часу правомірно.

Outcome: approved