Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

в обґрунтування первісного позову позивач, із посиланням на норми ст.ст.60, 61, 69 СК України, ст.ст. 317, 319, 325, 358, 367, 368, 372 ЦК України посилається на те, що 18 жовтня 2003 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. За час перебування в шлюбі у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO]. Також, під час шлюбу - 28 грудня 2010 року на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за № 1599 придбано квартиру загальною площею (кв.м): 61,70, житлова площа (кв.м): 44,60, що розташована за адресою Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, мікрорайон Орільський [ADDRESS], яка зареєстрована на відповідача. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року у цивільній справі № 183/2040/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] шлюб між сторонами розірваний. Рішення набрало законної сили 24 травня 2016 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] постійно проживає з позивачем в квартирі, яку остання змушена винаймати, а відповідач проживає окремо в квартирі, яка є предметом даної цивільної справи. Вказуючи, що Договір купівлі-продажу від 28 грудня 2010 року укладено відповідачем під час перебування сторін у шлюбі в інтересах сімї та для її спільного проживання, ведення спільного господарства та побуту, вважає означене нерухоме майно обєктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, як колишнього подружжя, оскільки воно набуте за час їх перебування в шлюбі на підставі договору, укладеного відповідачем в інтересах сімї. Оскільки згоди щодо добровільного поділу майна сторони не досягли, шлюбний договір не укладали, просить в порядку поділу майна визнати за позивачем та відповідачем право спільної часткової власності на придбане під час шлюбу майно, поділивши його. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Вказали, що під час шлюбу позивач та відповідач мали спільне господарство та бюджет. Позивач працювала з 2007 року в закладах культури, мала заробіток від викладацької та творчої діяльності, який надавав дохід. Відповідач також працював та мав заробіток. Під час проживання сторони збирали грошові кошти, плануючи придбати власне житло, про що були обізнані родичі відповідача. В 2010 році вона погодилася на пропозицію матері відповідача щодо огляду для придбання житлової квартири, яка продавалася в тому ж житловому будинку, в якому мешкали батьки відповідача та оглянула квартиру № 84 в будинку № 17 на м-н. Орільський в м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області. Взявши ключі від квартири за вказаною адресою від сусіда, якому вони були довірені, вона з відповідачем оглянули вказану квартиру. Квартира була в занедбаному стані та не мала ознак того, що в ній нещодавно жили люди. Після того вона довідалася, що сусід телефонував до хазяїв з питання продажу квартири, на що власники висловили бажання продати її. В наступному власник квартири [PERSON] приїхав до м. Перещепине і її чоловік уклав договір про покупку квартири. Вказала, що на час придбання квартири батьки позивача та відповідача надавали матеріальну допомогу сімї, після придбання квартири допомагали в ремонті квартири. Також, до 2010 року сімя проживала в квартирі, яка належала відповідачу та залишилася останньому у спадок за адресою: м-н. Орільський[ADDRESS] та яка у 2011 році була подарована відповідачем його матері. Вказала на те, що в 2010 році у неї були гарні стосунки з батьками відповідача. Мати відповідача забрала до себе бабусю відповідача для догляду, яка переїхала з м. Синельникове Дніпропетровської області та в 2010 році стала проживати спочатку у сестри відповідача, а потім, після того, як родина позивача переїхала до квартири № 84 в будинку 17 на м-н. Орільський в м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області,- у квартирі за адресою: м-н. Орільський[ADDRESS]. Представник відповідача та відповідач проти задоволення позову заперечили. Підтримуючи заперечення, подали зустрічний позов. Визнали обставини щодо дати укладання шлюбу, народження доньки та розірвання шлюбу, однак вказали, із посиланням на норми ст.ст.57, 59, 60 СК України, ст.ст.203, 215, 217, 235, 392 ЦК України на те, що вказана в позові квартира є обєктом права особистої приватної власності відповідача. Зазначили, що з початку спільних сімейних відносин сторони мешкали в квартирі, яка належала відповідачу за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, мкрн. Орільський, 9/26, яка належала останньому на підставі договору дарування від 16 листопада 2002 року, власного житла у [PERSON] не було. 22 листопада 2010 року бабуся позивача - [PERSON] продала належний їй на підставі свідоцтва про право на спадщину житловий будинок № 12, що знаходився за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт. Іларіонове, вул. Полтавська. Продаж вищезазначеного будинку фактично було здійснено за 16 000,00 доларів США, сума вказана в договорі складає 69505,00 грн. Гроші за продаж будинку на підставі домовленості, досягнутої між бабусею відповідача, матірю відповідача та ним були передані особисто відповідачу для придбання нової більшої квартири в обмін на те, що квартира відповідача буде переоформлена на його мати, яка буде доглядати бабусю. Так 28 грудня 2010 року, тобто під час спільного життя з відповідачем, позивач придбав квартиру № 84 в будинку № 17 на мкрн. Орільський в м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, яка була зареєстрована на імя [PERSON]. Покупку вищезазначеної квартири було здійснено за 60897,00 грн. згідно п. 2.2 вказаного договору. Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] Вказане нерухоме майно придбане відповідачем у [PERSON] за кошти від продажу будинку, що належав бабусі відповідача за договором від 22 листопада 2010 року, які за домовленістю були передані особисто відповідачу, тобто за його особисті кошти. Одразу після придбання спірної квартири відповідач разом з дружиною та донькою переїхали проживати в неї, а бабуся переїхала проживати в квартиру № 26 за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, мкрн. Орільський, 9. 15 березня 2011 року відповідач переоформив квартиру № 26 за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, мкрн. Орільський, 9 на свою матір - [PERSON], як і було вирішено за домовленістю. З моменту купівлі квартири сторони разом з їх дитиною оселилися в квартирі та продовжували спільно проживати приблизно до лютого 2016 року. В лютому 2016 року шлюбні відносини з відповідачем [PERSON] остаточно припинилися, через що відповідач пішов тимчасово проживати до своєї матері за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, мкрн. Орільський, 17/78. Після того, як відповідач виїхала з квартири, повернувся до неї. Вказали, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не може бути підставою для визнання такого майна об'єктом права спільної сумісної власності і спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю [PERSON] Крім того, відповідач, самостійно залишивши квартиру в розпорядження позивача підтвердив його право особистої приватної власності на вказане житло. В судовому засіданні відповідач і його представник заперечення, викладені в зустрічному позові та вимоги зустрічного позову підтримали. Вказали, що позивача не залучали до процесу обрання та огляду спірної квартири. Квартира перед продажем була оглянута лише матірю відповідача та відповідачем, мати відповідача особисто домовлялася з приводу умов продажу спірного майна. Про факт належності майна до особистої приватної власності свідчить дата продажу майна бабусею відповідача та проміжок часу, що минув до придбання спірного майна, сума, отримана від продажу майна бабусею відповідача та сума, за яку була придбана спірна квартира, відсутність доказів на підтвердження самостійного доходу відповідача, який би давав змогу стверджувати про сплату нею частини вартості квартири, оскільки позивач до часу придбання квартири навчалася в навчальному закладі за денною формою навчання та не мала самостійного доходу. Наступний дарунок відповідачем квартири, належної останньому на праві особистої власності своїй матері. Представник позивача та позивач за зустрічним позовом заперечили проти задоволення первісного позову, посилаючись на обставини, викладені в первісному позові та зазначаючи на відсутність доказів на підтвердження факту наявності домовленості між відповідачем та його матірю, бабусею з приводу дарунку грошових коштів. В судовому засіданні 12 травня 2017 року прийнято до розгляду, спільно з первісним зустрічний позов. В судовому засіданні 15 червня 2017 року допитано в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], витребувано докази у справі, отримані судом 07 липня 2017 року, 12 липня 2017 року та 05 грудня 2017 року. В судовому засіданні 13 липня 2017 року допитано в якості свідків [PERSON] та відповідача [PERSON] Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Заслухавши сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Матеріали справи свідчать, що 18 жовтня 2003 року між позивачем та відповідачем укладений шлюб /а.с.6/. За час перебування в шлюбі, у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO] /а.с.7/. В період з 16 вересня 2003 року по 01 лютого 2011 року відповідач був зареєстрований за адресою: [INFO], м-н. Орільський, 9/26., а з 01 лютого 2011 року - за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, мікрорайон Орільський буд. 17/84. В період з 12 травня 2005 року позивач була зареєстрована за адресою: [INFO], а з 15 лютого 2011 року - Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, мікрорайон Орільський, 17/84. [PERSON] була бабусею відповідача /а.с.51, 52, 53/. [PERSON] ( до шлюбу - [PERSON]) [PERSON] є матірю відповідача /а.с.52, 53/. 16 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено в простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Ілларіонове, вул. Полтавська, 12, відповідно до якого сторони договору домовилися про продаж в наступному, строком до 01 грудня 2010 року включно, будинку належного [PERSON] на праві власності за ціною 16000,00 доларів США та вказали на отримання [PERSON] завдатку в розмірі 1000,00 доларів США /а.с.48-49/. 22 листопада 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Ілларіонове, вул. Полтавська, 12, належного [PERSON] на праві власності за ціною 69505,00 грн., які [PERSON] отримала від [PERSON] при підписанні договору /а.с.47/. Договір посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі за № 4486. 28 грудня 2010 року на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1599 [PERSON] за ціною 60897,00 грн. придбано від [PERSON] квартиру загальною площею 61,70 кв.м., житловою площею 44,60 кв.м., що розташована за адресою Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, мікрорайон Орільський [ADDRESS], яка зареєстрована на відповідача. /а.с.9-10, 54, 55, 56/. 15 березня 2011 року [PERSON] подаровано [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, м-н. Орільський, 9/26, належну [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] 16 листопада 2002 року за р.№ 3899 житловою площею 30,50 кв.м., загальною площею 44,60 кв.м. /а.с.57, 58, 59/. 08 лютого 2015 року [PERSON] померла /а.с.50/. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року у цивільній справі № 183/2040/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] шлюб між сторонами розірваний. Рішення набрало законної сили 24 травня 2016 року /а.с.8/. Також, з довідки КЗ «Дніпропетровський коледж культури і мистецтв» ДОР № 40 від 08 грудня 2017 року вбачається навчання [PERSON] в Дніпропетровському училищі культури у період з 01 вересня 2007 року по 25 червня 2010 року за денною формою навчання. У відповідності до листа-відповіді Перещепинської міської ради № 225-604 від 07 липня 2017 року [PERSON] працювала в Перещепинській міській раді з 01 вересня 2010 року по 01 серпня 2011 року на посаді керівника народного аматорського хорового колективу, отримала заробітну плату за період з 01 вересня 2010 року по 01 серпня 2011 року в розмірі 14299,06 грн. Відповідно до листа-відповіді Новомосковської районної дитячої школи мистецтв № 46 від 05 грудня 2017 року [PERSON] працювала на посаді викладача театрального класу Новомосковської районної дитячої школи мистецтв (м. Перещепине) в період з 01 вересня 2007 року по 31 серпня 2009 року з відповідною заробітною платою, згідно з кваліфікаційною категорією та педагогічним навантаженням: 2007 рік з 01 вересня 2627,17 грн., 2008 рік 6318,21 грн., 2009 рік до 31 серпня 4285,54 грн. З кредитного договору, укладеного між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» 17 січня 2008 року вбачається отримання [PERSON] кредитних коштів в розмірі 12000,00 грн. на споживчі цілі строком до 16 січня 2011 року. Допитаний в якості свідка позивач - [PERSON] показав суду, що з 2003 року він та [PERSON] проживали в квартирі, належній йому на праві особистої власності за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, м-н. Орільський, 9/26. Він працював на тимчасових роботах, а [PERSON] спочатку працювала в Дитячій школі мистецтв, потім в 2004 році пішла у декретну відпустку, в наступному навчалася та за період до 2010 року самостійних заробітків не мала. В 2010 році його бабуся - [PERSON] забажала придбати квартиру в м. Перещепине, щоб переїхати поближче до своєї доньки [PERSON] Для цього [PERSON] продала належний їй будинок в м. Синельникове та доручила [PERSON] знайти квартиру в м. Перещепине для наступного придбання. [PERSON] від [PERSON], якому власники майна залишили ключі від приміщення, дізналася про продаж квартири № 84 в будинку № 17 розташованому за адресою Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, мікрорайон Орільський. В наступному разом із [PERSON] [PERSON] оглянула квартиру, після чого ще раз оглянула квартиру разом із ним та в наступному домовилась із власниками про придбання майна. Отримавши грошові кошти від [PERSON], які та отримала від продажу квартири в м. Синельникове, [PERSON] передала грошові кошти йому. При цьому показав, що на прохання та за попередньою домовленістю, досягнутою до придбання спірного майна, із [PERSON], [PERSON], які вказали на те, що житлова площа придбаної квартири є більшою, порівняно із тою, в якій він проживав, з метою покращення умов його проживання він отримав від [PERSON] грошові кошти, належні [PERSON] за рахунок яких і оплатив вартість спірної квартири та в наступному зобовязався подарувати квартиру, яка йому належала до угоди [PERSON] для проживання у ній [PERSON] З позивачем з приводу досягнутих домовленостей не радився. Також [PERSON] надала йому грошові кошти в розмірі 1000,00 доларів США на ремонт придбаного майна. В ремонті спірної квартири брали участь він, його батьки та батьки позивача. Свідок [PERSON] показала суду, що в звязку з хворобою [PERSON] остання виявила бажання переїхати до м. Перещепине, для чого продала належний їй будинок в м. Синельникове та стала шукати квартиру для придбання в м. Перещепине. З метою допомоги в придбанні квартири [PERSON] вона провела огляд квартири № 84 в будинку № 17 розташованому за адресою Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, мікрорайон Орільський. Після повідомлення [PERSON] про те, що дана квартира складається з трьох кімнат, [PERSON] запропонувала придбати цю квартиру для [PERSON] з тим, щоб [PERSON] в наступному віддав належну йому на праві власності квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, м-н. Орільський, 9/26 їй. Після співбесіди із [PERSON] та погодження пропозиції з [PERSON] [PERSON] віддала належні їй грошові кошти у сумі 8000,00 доларів США на придбання квартири та ще 1000,00 грн. на ремонт безпосередньо їй, а вона передала ці гроші [PERSON] Після чого була придбана спірна квартира. Вказала на те, що огляд квартири перед її придбанням здійснювала вона разом з [PERSON], в наступному також і разом з [PERSON] Показала також, що подружжя [PERSON] та [PERSON] не мало значних джерел доходу під час спільного їх проживання. Вона та батьки позивача допомагали подружжю матеріально. Грошові кошти для придбання квартири давалися для проживання сімї. Свідок [PERSON] показав суду, що приблизно в 2010 році отримав від власників квартири № 84 в будинку № 17 на м-н. Орільський в м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області ключі від приміщення для здійснення нагляду за ним. При цьому власники повідомили його, що збираються продати вказане житлове приміщення. В 2010 році він, на прохання [PERSON] відчиняв двері до квартири для проведення її огляду, в наступному також був присутній під час огляду квартири [PERSON] та [PERSON] В наступному його дружина телефонувала власникам квартири та повідомляла про наявність покупця на житлове приміщення та допомагала домовлятися про зустріч. В наступному він знає, що в квартирі робився ремонт та що квартира була продана [PERSON] Свідок [PERSON], брат жінки відповідача показав суду, що був присутній під час укладення угоди купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] квартири № 84 в будинку № 17 на м-н. Орільський в м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області. При укладанні угоди, окрім сторін були присутні [PERSON], [PERSON] Його повідомляли про наявність домовленостей між [PERSON], [PERSON], [PERSON] з приводу обставин придбання майна, відповідно до яких грошові кошти надає [PERSON], а [PERSON] повинен буде подарувати [PERSON] належну йому квартиру. Він допомагав [PERSON] у встановленні вхідних дверей до спірної квартири та безпосередньо брав участь у ремонті квартири. Знає про отримання [PERSON] кредиту на встановлення опалення. Свідок [PERSON] показав суду, що його повідомляли про наявність домовленостей між [PERSON], [PERSON], [PERSON] з приводу обставин придбання майна, відповідно до яких грошові кошти надає [PERSON], а [PERSON] повинен буде подарувати [PERSON] належну йому квартиру. Показав, що знає сімю [PERSON] та [PERSON] [PERSON] під час шлюбу працював, а [PERSON] працювала в закладі культури та в школі неповний робочий день. Суть виниклих правовідносин свідчить про існування спору щодо правового статусу та можливості поділу майна, набутого в період шлюбу та зареєстрованого на праві власності за одним з подружжя. Вирішуючи спір, суд виходить з наступних норм законодавства. Розглядаючи вимоги первісного та зустрічного позовів в частині права власності на житловий будинок, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 60, 61, 69, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна норма закріплена і у цивільному законодавстві. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас, стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. За ст.59 СК України, той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. За ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Так, матеріали справи не містять домовленості про поділ майна або шлюбного договору, доказів того, що позивач чи відповідач не дбали про матеріальне забезпечення сім'ї, приховували, знищували чи пошкодили спільне майно, витрачали його на шкоду інтересам сім'ї. Також, свідки, допитані в судовому засіданні кожен окремо свідчили про те, що під час проживання сторони вели спільне господарство, піклувалися один про одного та не вказували на ведення сімєю позивача та відповідача окремого господарства, здійснення підприємницької діяльності, з метою якої придбане спірне майно. При цьому, матеріали справи хоча і містять докази розміру доходу відповідача у період до придбання майна, який є незначним, однак не містять доказів на підтвердження розміру доходу позивача, ведення спільного господарства сторонами. При цьому отримання кредитних коштів відповідачем на споживчі цілі під час шлюбу само по собі не свідчить про набуття таких коштів без згоди іншого з подружжя у особисту власність та не містить доказів на підтвердження належності особисто відповідачу джерела погашення такої заборгованості. Перевіряючи питання щодо часу набуття майна, суд виходить з наступного. За ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати (ч.2 ст.325 ЦК України). Ст.334 ЦК України встановлює, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на нерухоме майно підлягає державної реєстрації. Матеріали справи підтверджують, що державна реєстрація права власності за [PERSON] на нерухоме майно - спірну житлову квартиру проведена 09 січня 2011 року, тобто спірне майно набуте подружжям в період шлюбу. Перевіряючи джерело набуття спірного майна, суд виходить з наступного. У відповідності до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч.5 ст.719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.725 ЦК України, договором дарування може бути встановлений обов'язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред'являти вимог до третьої особи про виселення тощо). Згідно зі ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відтак, посилання відповідача та його представника про те, що спірну житлову квартиру набуто внаслідок передачі у дарунок грошових коштів з наступним зобовязанням відповідача передати нерухоме майно у власність третьої особи суд не приймає до уваги, оскільки матеріали справи, з врахуванням розміру дарунку, не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності письмового, нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного між позивачем та будь-якою іншою особою в обґрунтування джерела походження грошових коштів, переданих в якості плати за нерухоме майно. Крім того, не приймає до уваги суд і посилання на те, що частина коштів була передана колишньому власнику майна до укладання основного договору та до реєстрації шлюбу в якості завдатку. Так, ч.4 ст.203 ЦК України визначає, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Ч.1 ст.206 ЦК України визначає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Водночас, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (п.3 ч.1 ст.208 ЦК України). Ч.1 ст.218 ЦК України визначає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Абз.4 ч.1 ст.635 ЦК України встановлює, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відтак, показання свідків у даній справі, якими відповідач обґрунтовує факт вчинення правочину дарування та джерело походження грошових коштів, за які придбано квартиру суд не приймає до уваги в якості належних доказів, тобто таких, що самі по собі можуть підтверджувати факт вчинення правочину з купівлі-продажу майна, укладання договору дарування відповідачем у справі. Відтак, суду належними та допустимими доказами не доведено того, що нерухоме майно фактично придбане за особисті кошти, належні [PERSON], подаровані іншими особами саме [PERSON], а також те, що при придбанні майна використано грошові кошти від дарунку майна, належного відповідачу, який відбувся пізніше за дату придбання самого спірного майна. Відповідно до ч.2, 3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи наведене та зміст позовних вимог, суд вважає, що вимоги позивача в частині поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності та визнання за сторонами по 1/2 в праві власності підлягають задоволенню, фактом не визнання майна спільною сумісною власністю порушуються права позивача, позивачем доведено факт належності майна на праві спільної сумісної власності подружжя належними та допустимими доказами, наданими суду, а відповідачем не доведено належність йому майна на праві спільної сумісної власності. Інші доводи та докази як позивача, так і відповідача заявлені та надані на підтвердження фактів проведення ремонту в спірному житловому будинку та витрату коштів на проведення ремонту за відсутності доведеності суду фактів істотного збільшення вартості майна внаслідок перебудови, взаємовідносин між подружжям під час шлюбу, спосіб життя та розмір доходів кожного з подружжя, суд не приймає до уваги в якості належних доказів для підтвердження чи спростування заявлених позовних вимог. Посилання ж на фактичне придбання майна іншою особою не позбавляють таку особу права на звернення до суду з позовом та не можуть бути предметом розгляду в межах даної справи. При цьому, суд зауважує на те, що норми частини 1-3 статті 358, 367 ЦК України до даних правовідносин застосуванню не підлягають, оскільки позивачем не заявлено вимоги щодо поділу майна, що є у спільній частковій власності. Також не можуть бути застосовані і положення ст.ст.215, 217 ЦК України на підтвердження вимог про визнання майна особистою власністю, оскільки з зустрічного позову не вбачається, в чому саме є недійсним або нікчемним договір купівлі-продажу майна, на підставі якого набуте право власності, як не надано належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності правочину з набуття відповідачем права власності та наявності іншого правочину, який насправді був вчинений між його сторонами, як то договору дарування, міни, тощо. При вирішенні питання щодо судових витрат суд виходить з положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved