Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

В січні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому, згідно позовних вимог, просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядженням своїм майном яке знаходиться за адресою: 52001, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район (Дніпровський) м.Підгородне, вул.Новомосковська, 90 та зобовязати [PERSON], [PERSON], [PERSON] негайно звільнити 1/2 частину домоволодіння за адресою: 52001, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район (Дніпровський) м.Підгородне, вул.Новомосковська, 90. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити повністю. Відповідачі до суду не з'явились, причини неявки суду не повідомивши. Суд вирішив розглядати справу у відсутність відповідачів, на підставі наявних у справі даних і доказів. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном,на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що в вересні 2012 році відповідач з її чоловіком в пошуках житла в м. Підгородне, Дніпропетровської області за допомогою ріелтора домовились з позивачем про купівлю 1/2 частини житлового будинку, який розташований за адресою м. Підгородне, вул. Новомосковська 90, на той час позивач не мала право встановлюючих документів на цей будинок, але була спадкоємцем та мала намір продати 1/2 частину будинку [PERSON], тому надала відповідачу з її родиною для тимчасового проживання, тобто, до часу поки не будуть оформлені відповідні право-установчі документи на вище зазначене домоволодіння та укладений договір купівлі-продажу. Як встановлено судом, частка домоволодіння належить позивачу на підставі спадкування за законом, після смерті її батька. 22 липня 2015 року позивач розділила належне їй з сестрою [PERSON] нерухоме майно в натурі, а саме за позивачем у володінні і користуванні виділяється: у житловому будинку (літ «А») переобладнанні на ізольовану квартиру з окремим входом кімната (1-3) площею 15.2 кв.м; та кімната (1-4) площею 8,9 кв.м; господарські будівлі та споруди: гараж(літ.»В»), огорожі № 1-2). замощення (І). Цей фактичний виділ часток в натурі з нерухомого майна, успадкованого позивачем та її сестрою був визначений ними за взаємною згодою після прийняття спадщини, та потребував нотаріального оформлення. Судом встановлено, що [PERSON] в порушення пункту попереднього договору, самовільно без дозволу господаря замінила паркан, замінила вікно та двері. 10 січня 2017 року на адресу 52001 Дніпропетровська область. Дніпропетровський район м.Підгородне, вул. Новомосковська 90, була направлена претензія про негайне звільнення домоволодіння в зв'язку з тим, що [PERSON] без дозволу позивача, тобто без дозволу господаря розпочала перестройку домоволодіння, тобто на свій розсуд замінила двері, вікно та паркан на вулиці. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами судового захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом достовірно встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки, які, зокрема підтверджуються неодноразовими зверненнями позивача до відповідачів щодо усунення перешкод позивачу з боку відповідачів, щодо користування її майном. Дії відповідачів на думку суду, є достатніми доказами наявності спору, перешкоджання користування позивачу її майном та є підставою для задоволення позову. Згідно п.33 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Суд, зважаючи на встановлені обставини справи, вважає, що відповідачі порушують права позивача, шляхом перешкоджання їй у її користуванні нерухомим майном, внаслідок чого його вимоги є законними та обґрунтованими. Оцінюючи надані сторонами докази у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено, а відповідачами не спростовано позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: approved