Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно її сина [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що відповідачка не виконує свої батьківські обов`язки, свідомо ухиляється від них, не піклується про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не утримує його матеріально, покинула його та проживає в іншій місцевості, ніяким чином з ним не спілкується. Дитина проживає з позивачкою, яка створила всі необхідні умови для гармонійного розвитку [PERSON] , вона його виховує та утримує одна. Батько дитини був записаний у свідоцтві про його народження зі слів матері відповідно до ст. 35 Сімейного Кодексу України. Також, позивачка просить суд передати їй на виховання малолітнього [PERSON] , встановити над ним опіку та призначити її його опікуном, а також стягнути з відповідачки аліменти на користь позивачки на утримання [PERSON] , 2018 року народження, у розмірі ј частини всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до його повноліття. З метою захисту інтересів дитини, позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12.01.2021 року було відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 25.02.2021 р. закрито підготовче повадження та справу призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] подала до суду письмову заяву від 23.03.2021 р. про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Заперечень стосовно заочного розгляду справи немає. Від представника по довіреності територіальної громади в особі виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області Служби у справах виконкому Куп`янської міської ради Харківської області Зражевської І.В. також надійшла письмова заява про розгляд справи без її участі, надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її малолітнього сина [PERSON] , 2018 року народження. Заперечення проти задоволення позову у повному обсязі відсутні. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином,у відповідності до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток, копії позовної заяви та додатків до неї на адресу місця проживання, зареєстровану у встановленому законом порядку, однак були повернуті до суду не врученими з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно положень ч. 1 ст. 131 ЦПК України, судова повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. З вищенаведених обставин вбачається, що суд належним чином повідомляв відповідача про дату, час та місце проведення судових засідань, чим надавав можливість приймати участь у змагальному процесі, із реалізацію всіх прав учасника процесу, передбачених цивільним процесуальним законодавством. Відповідач в установлений ч. 7 ст.178 ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст.178 ЦПК України. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. За таких обставин, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до наступного. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , який народився у м. Куп`янську, Харківської області, про що складено актовий запис № 359 від 30.11.2018 року Куп`янським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Батько дитини - [PERSON] записаний відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с.9). [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з сином [PERSON] , 1981 року народження, також разом з нею за цією адресою без реєстрації проживає малолітній [PERSON] , [INFO] (а.с.10, 19). Мати дитини - відповідачка по справі зареєстрована за адресою місця проживання: [ADDRESS] (а.с.27). Рішенням № 94 виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області від 16.03.2021 р. затверджено Висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.73). Згідно Висновку, [PERSON] є біологічною бабусею малолітнього [PERSON] , який проживає у родині позивачки за адресою: [ADDRESS] , де створені належні житлово-побутові умови проживання згідно акту обстеження від 16.01.2021 року та знаходиться на її матеріальному забезпеченні, вона займається його вихованням та доглядом. [PERSON] неодноразово в усній формі зверталася до відповідачки з проханням прийняти участь у вихованні, утриманні сина, однак звернення залишено відповідачкою без задоволення. Мати малолітнього не має постійного місця проживання. Відповідачка безпідставно чинить перешкоди у здійсненні позивачкою заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, не приїжджає до сина [PERSON] , як наслідок дитина проживає з народження без реєстрації місця проживання та не може бути влаштована в дошкільний навчальний заклад ігнорує всі прохання позивачки не ухилятися від виконання батьківських обов`язків. Відповідачка не тільки не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, а й не спілкується з дитиною взагалі, не дає дитини доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу. Засоби зв`язку та фактичне місце проживання відповідачки невідомі. Тому, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, виконавчий комітет вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] ,2018 року народження (а.с.74-75). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 164 п. 2 Сімейного Кодексу України підставами для позбавлення батьківських прав є ухилення і не участь батьків у вихованні своїх дітей. Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України до суду з позовом про позбавлення батьківських прав може звернутися особа, в сім`ї якої мешкає дитина. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Як вбачається із абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачка за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина, без поважних причин залишивши його без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідачки відносно її малолітньої дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. Стосовно позовних вимог про передання позивачці на виховання малолітнього [PERSON] , встановлення опіки над малолітнім та призначенням позивача опікуном, судом зазначається наступне. Статтею 167 Сімейного кодексу України визначені підстави влаштування дитини, батьки якої позбавлені батьківських прав. Згідно ч. 4 ст. 167 Сімейного кодексу України, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитину мають, за їхньою згодою, баба, дід, повнолітні брати, сестри, інші родичі дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно з ч. 1 ст. 63 ЦК України визначено, що опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених ст. 60 ЦК України. Згідно ч. 4 ст. 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічними, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Дитина проживає разом з позивачкою, яка виявила бажання опікуватися дитиною, та забезпечує її всіма належними умовами для розвитку, займається її вихованням, здоров`ям, створила необхідні умови для цього. Також, за місцем проживання [PERSON] характеризується задовільно, перебуває на обліку у Куп`янському об`єднаному управлінні ПФУ в Харківській області і отримує пенсіє за віком (а.с.11,12). Згідно довідки від 27.04.2020 року КНП «Куп`янський центр первинної медичної допомоги Куп`янської міської ради Харківської області амбулаторії загальної практики сімейної медицини смт. Ківшарівка, дитина [PERSON] , 2018 року народження, знаходиться на диспансерному обліку з приводу залізодефіцитної анемії І ст., період ремісії, щеплений згідно Календаря щеплень України. На момент огляду соматично здоровий (а.с.8). Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, обмежень для опікуна, які визначені ст. 64 ЦК України, у [PERSON] не виявлено, та призначення її опікуном над малолітнім онуком буде відповідати інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частини 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п. 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 2 ст. 166 СК України передбачає, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України кошти на утримання дитини стягуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатність чоловіка, дружини, батьків, дітей, а також інші обставини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Як передбачено ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 ч.1 Сімейного кодексу України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Розмір аліментів, заявлений в позовній заяві, суд вважає обґрунтованим та таким, що відповідає фактичним обставинам справи і вимогам законодавства. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Задоволення позову не порушує прав, свобод та інтересів відповідача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити, сторонам ст. 192 СК України, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, позбавлена батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір.

Outcome: approved