Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, у якому просить визнати за нею право приватної власності в порядку спадкування за законом в розмірі ј частки земельної ділянки кадастровий номер - 6323555400:03:001:0341 державний акт серії IV-XP 028937 після [PERSON] , який помер [INFO] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . За життя мати зробила заповіт посвідчений 21.03.2008 року Костянтинівською селищною радою, відповідно до якого заповіла все належне їй майно позивачці. Зазначає, що в установлений законом термін звернулася до Краснокутської державної нотаріальної контори із заявою про отримання спадщини після смерті матері, на що їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10.03.2021 року, яка складається із земельної ділянки площею 5,7831 га, що знаходиться на території Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІУ-ХР №028937, кадастровий номер 6323555400:03:001:0341 в розмірі 3/4 частки земельної ділянки. Позивач вказує, що у вищевказаному свідоцтві про право на спадщину від 10.03.2021 року зазначено, що «свідоцтво про право на обов`язкову частку у спадщині на підставі ст.1241 Цивільного кодексу України на ј (одну четверту) частку у спадковому майні ще не видано», однак постановою державного нотаріуса Богодухівської державної нотаріальної контори виконуючої обов`язки державного нотаріуса Краснокутської державної нотаріальної контори від 06.04.2021 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] [PERSON] , у зв`язку, з тим що вона пропустила строк для прийняття спадщини після смерті вищезазначеної особи та не прийняла спадщину. Позивач зазначає, що постановою Харківського апеляційного суду від 10.11.2020 року у справі №627/81/20 за нею визнано право приватної власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку за державним актом на землю серія ІV-ХР №028936 площею 5,47 га, після померлого [INFO] [PERSON] . Крім того, вказаною постановою встановлено, що онука померлого [PERSON] - [PERSON] на час його смерті проживала разом з ним в [ADDRESS] без реєстрації, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Краснокутського району Харківської області від 20 лютого 2020 року №371, актом від 19 лютого 2020 року та показаннями свідків, а тому [PERSON] вважається такою, що фактично прийняла спадщину. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та прохала їх задовольнити. Представник відповідача - Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься заява від 29.07.2021 про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позову не заперечують, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с.7/. Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, що складається із земельної ділянки площею 5,78 га, що знаходиться на території Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІV-ХР №028937, кадастровий номер 6323555400:03:001:0341 /а.с.16/. 10.03.2021 року державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області, виконуючої обов`язки державного нотаріуса Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ѕ частки земельної ділянки площею 5,7831 га, що знаходиться на території Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІV-ХР №028937, виданого Костянтинівською селищною радою Краснокутського району Харківської області 01.08.2001 року, на підставі рішення ХVIII сесії ХХІІІ скликання Костянтинівської селищної ради від 19.03.2001 року та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 21, кадастровий номер 6323555400:03:001:0341. З вказаного свідоцтва вбачається, що свідоцтво про право на обов`язкову частку у спадщині на підставі ст. 1241 ЦК України на ј частку у спадковому майні ще не видано/а.с.14/. [INFO] помер дід позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с.6/. Після його смерті відкрилася спадщина на ј частку земельної ділянки площею 5,7831 га, що знаходиться на території Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІV-ХР №028937, кадастровий номер 6323555400:03:001:0341, яку він фактично успадкував, маючи право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України, після смерті своєї доньки - [PERSON] , оскільки був зареєстрований з нею за однією адресою та був непрацездатним /а.с.65/. Прийнявши після смерті доньки спадщину фактично, [PERSON] за життя юридично її не оформив. Факт того, що [PERSON] за життя не оформив свого права на спадкове майно, а саме право на ј частку земельної ділянки, після смерті своєї доньки, не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у її спадкоємця, оскільки відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Позивач після смерті діда [PERSON] з метою оформлення спадщини на земельну ділянку зверталася до Краснокутської державної нотаріальної контори, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що вона пропустила строк для прийняття спадщини після смерті вищезазначеної особи, та не прийняла спадщину, про що свідчить копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.04.2021 року за №254/02-31 /а.с. 12/. Пунктом 3.22 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 в редакції, чинній на час відкриття спадщини, було передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. У постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Постановою Харківського апеляційного суду від 10.11.2020 року у справі №627/81/20, яка набрала законної сили встановлено, що онука померлого [PERSON] - [PERSON] на час його смерті проживала разом з ним в [ADDRESS] без реєстрації. Таким чином, проживаючи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, [PERSON] вважається такою, що фактично прийняла спадщину, інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає, тому в силу правил ст. 18 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України таке рішення та встановлені ним обставини є обов`язковими для суду під час розгляду даної справи /а.с.22-27/. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.». За пунктом 3 роз`яснень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності ( ст. 392 ЦК України). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Як передбачено ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.1 ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. а ч.3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини , як визначено в ст.81 ч.1 п. г Земельного Кодексу України. Частиною першою п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування " передбачено, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно частини 3 статті 1238 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ст.ст.1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування одержують особи, зазначені устаттях 1261-1265 ЦК України. Згідно з ст.1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Таким чином, судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом після померлого [PERSON] , до складу спадкового майна якого входить ј частка земельної ділянки площею 5,7831 га, що знаходиться на території Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІУ-ХР №028937, кадастровий номер 6323555400:03:001:0341, відтак, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, проживаючи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивач вважається такою що прийняла спадщину. Змістом ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до постанови Харківського апеляційного суду від 10.11.2021 року справа № 627/81/20 за [PERSON] визнано право приватної власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку за Державним актом на землю, серія IV-XP№ 028936 площею 5,47 га ріллі після померлого [INFO] [PERSON] , таким чином, позивач [PERSON] , прийнявши частину спадщини після смерті свого діда [PERSON] , вважається такою, яка прийняла всю спадщину, тому як не можна прийняти лише якусь частину майна, що входить до складу спадщини, а від іншої частини відмовитися взагалі чи прийняти її під якоюсь умовою, отже спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як позивач надав суду достатньо доказів, які підтверджують позов. На підставі викладеного,

Outcome: approved