Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування поданої заяви позивач [PERSON] зазначила, що вона є донькою померлої [PERSON], яка була власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та квартири [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] померла. Спадкоємцями першої черги за законом є вона та її брат [PERSON]. В нотаріальній конторі їй стало відомо, що був складений заповіт [PERSON] Однак зазначає, що [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки протягом тривалого часу вона перебувала на стаціонарному лікуванні у психоневрологічних клініках. Просить суд визнати заповіт, складений від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] недійсним. В судові засідання з'являвся представник позивача та позивач, які підтримали викладені в позовній заяві обставини та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] пояснювала, що у її матері з 2005 року почав погіршуватись стан здоров'я, вона потребувала постійної уваги та турботи. В останні роки свого життя [PERSON] знаходилась декілька разів на лікуванні в психоневрологічному диспансері. У зв'язку з чим впевнена, що остання не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту. В судові засідання з'являвся представник відповідача та відповідач, які заперечували проти позовних вимог, та просили суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] зазначила, що [PERSON] не страждала будь-яким психічним захворюванням, поводила себе завжди як звичайна людина, та в неї не має сумніву щодо її стану та розуміння нею дій, які вона вчиняла. [PERSON] також з'являвся в судові засідання, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що його мати - [PERSON] при складанні заповіту могла керувати своїми діями та усвідомлювати їх. Представник третьої особи - Шостої дніпропетровської нотаріальної контори в судове засідання не з'явився про час та місце повідомлявся в установленому законом порядку, направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника нотаріальної контори. В письмових поясненнях нотаріус зазначив, що складання та посвідчення заповіту [PERSON] відбулось в приміщенні нотаріальної контори за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект Газети «Правда», буд. 8. Перед початком та складанням заповіту державний нотаріус [PERSON] на підставі свого внутрішнього переконання визначила обсяг дієздатності [PERSON] шляхом особистого спілкування із заповідачем на предмет розуміння нею мети, процедури та наслідків вчинення цієї нотаріальної дії. Нотаріусом були поставлені чіткі питання щодо бажання [PERSON] скласти заповіт та отримані чіткі відповіді на них. Оскільки заповідач без будь-якого тиску однозначно висловила бажання заповісти все належне їй майно [PERSON], [INFO], то в неї не було жодних підстав відмовляти та виносити постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Разом з тим, відповідач поскаржилась їй на хворобу очей, внаслідок якої їй важко особисто прочитати документ та поставити підпис під заповітом. Нотаріальна дія була відкладена до прибуття заповідача до нотаріальної контори разом із підписантом - гр. [PERSON] та двох свідків [PERSON] та [PERSON]. В присутності гр. [PERSON] та свідків із заповідачем була проведена ще одна бесіда. Заповідач в присутності свідків повторно висловила нотаріусу чітке бажання скласти заповіт саме на гр. [PERSON], при цьому жодних проявів невмотивованої стурбованості, розконцентрованої уваги або інших ознак розладу психіки у заповідача [PERSON] в момент складання та посвідчення заповіту не було. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила суд, що [PERSON] є її тіткою, з якою вона часто спілкувалась, оскільки жила з нею на одній вулиці. Стан здоров'я [PERSON] почав погіршуватись після смерті її чоловіка, з 2005 року. Вона стала часто забувати, поводити себе дивно, могла до них прийти у кімнатному взутті, та на запитання не могла пояснити чому так себе поводить. З 2010 року стан її здоров'я значно погіршився, вона майже до них не заходила. При зустрічі могла не впізнати добре знайомих їй людей або родичів, на декілька днів могла піти з дому, не повідомивши нікого, в результаті пошуків її знаходили в різних громадських місцях, причини перебування в яких вона не повідомляла. Інколи себе безпричинно могла поводити агресивно, застосовуючи різні предмети, та навіть фізичну силу. Також повідомляла, що [PERSON] у зв'язку з розладами психіки перебувала декілька разів в лікарні. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що у його бабусі [PERSON] стан здоров'я почав погіршуватись у 2005 року, вони тоді пішли до лікаря, який їй призначив ліки для кровопостачання мозку, однак повідомив, що скоріше за все стан бабусі буде тільки погіршуватиметься. З часом на бабусю почали скаржитись сусіди, говорили, що вона не вимикала газопостачання та воду. Були випадки, коли вона не з'являлась по декілька днів. Він та інші родичі дуже часто навідувались до неї, оскільки вона потребувала догляду. Вона не могла розпоряджатись грошовими коштами. В неї інтерес до життя зник, вона не читала, телевізор не дивилась, взагалі нічим не цікавилась. У зв'язку з певними розладами у психіки декілька разів перебувала у лікарні. Свідок [PERSON] повідомляв також, що у [PERSON] на протязі останніх років значно погіршився стан здоров'я. Починалось з того, що вона не пам'ятала куди вона поклала свої речі. З часом забувала виключити воду, або навпаки могла ввімкнути її без потреби, почали телефонувати сусіди, повідомляючи, що вона не зачиняє двері квартири. В подальшому [PERSON] взагалі могла зникнути на декілька днів, а після довгих пошуків, могли зателефонувати з лікарні та повідомити, що вона у них перебуває. Часто себе поводила агресивно, при цьому не розуміла причину своєї поведінки. Вперше вона потрапила до лікарні у 2010 році, та в подальшому перебувала в лікарні майже кожні півроку. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснював, що він бачив [PERSON] декілька разів у 2009-2010 р.р., та поведінка її була при цьому дивною, вона майже не розмовляла, на запитання та прохання не реагувала. Одного разу на прохання її родичів підвозив її до лікарні. [PERSON] в судовому засіданні допитана як свідок повідомляла, що [PERSON] була її бабусею, у якій вона дуже часто бувала в гостях. Після 2005 року у бабусі [PERSON] почались проблеми з пам'ятю, вона почала забувати дрібниці. Згодом її стан здоров'я погіршився. Вона могла без причини піти з дому та їздити на громадському транспорті, безпричинно агресивно себе поводити, наприклад кидала каміння, а застосувала навіть фізичну силу. Вони не могли залишити її саму вдома, постійно навідувались. У 2011 році бабуся біля місяця знаходилась у лікарні, потім й ще два рази перебувала там. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] зазначали, що вони були запрошені [PERSON] як свідки при підписанні заповіту [PERSON] У визначений час вони приїхали до нотаріуса та в їх присутності нотаріус повідомив про дію, яка буде відбуватись, був прочитаний текст заповіту, однак [PERSON] його не підписувала, на її прохання заповіт був підписаний [PERSON], оскільки у [PERSON] був поганий зір, та вона не могла прочитати текст заповіту самостійно. Стверджували, що в їх присутності [PERSON] ніхто не примушував та згоду на складання та підпис заповіту [PERSON] вона надала самостійно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснювала, що восени 2011 року її було запрошено бути свідком при підписанні заповіту [PERSON] Заповіт був підписаний нею в присутності двох свідків на прохання [PERSON], яка пояснювала неможливість підписати заповіт самостійно - поганим зором. Зазначала, [PERSON] поводила себе адекватно, на запитання нотаріуса відповідала самостійно, та в неї не виникло сумнівів щодо її можливості розуміти значення своїх дій. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно матеріалів справи [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 11 жовтня 2013 року. Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом [PERSON] належав житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 595 кв. м. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 18 лютого 1998 року також належала [PERSON] квартира [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Лубянським відділом записів актів громадянського стану 04 липня 1964 року та свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER], виданим Красногвардійським відділом записів актів громадянського стану 10 вересня 1988 року [PERSON] є донькою [PERSON]. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Згідно ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Ст. 1253 ЦК України передбачено у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Як встановлено судом у зв'язку з тим, що [PERSON] не могла самостійно прочитати текст заповіту та його підписати, на підставі ст. 1248 ЦК України заповіт посвідчений в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] та підписаний [PERSON] 12 жовтня 2011 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської нотаріальної контори був посвідчений заповіт, складений від імені [PERSON] за участю свідків [PERSON] та [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 2-1260. Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Оскільки заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів, то за позовом заінтересованої особи, заповіт може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України). Пунктом 16, абз. 2 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 20 16.04.2015 року [PERSON] за життя, на момент складання заповіту 20 жовтня 2011 року, мала ознаки хронічного стійкого психіатричного розладу в формі судинної деменції. Зазначений висновок підтверджується матеріалами цивільної справи, медичною документацією про прояв у гр. [PERSON] з 2005 року на фоні загальносоматичних склеротичних змін ознак склерозу судин головного мозку з поступовим їх наростанням, що привели до грубих необоротних розладах вищих функцій кори головного мозку (пам'ять, орієнтировка, мислення, розуміння), вираженим емоційно - волевим порушенням, втраті елементарних навиків, в тому числі самообслуговування, критичних та адаптаційних особливостей, що стало причиною, починаючи з червня 2011 року многократних госпіталізацій в різні психіатричні стаціонари та постановки на облік до психіатру із зазначеним діагнозом. Зазначений хронічний стійкий психічний розлад був виражений настільки, що позбавило [PERSON] здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання та підписання заповіту 20 жовтня 2011 року. У [PERSON] за життя на момент складання та підписання заповіту 20 жовтня 2011 року були наявні ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі судинної дистонії. У відповідності до положень ст. 212 ЦПК України висновок експертизи повинен оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами по справі - показаннями свідків, даними медичних документів, що підтверджують або ж спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення заповідач не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи № 20 16.04.2015 року проведений у відповідності до вимог законодавства, є належним та допустимим доказом, який узгоджується з іншими доказами: медичними документами та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані судом. При цьому показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо надання згоди та складання та підписання заповіту [PERSON] в нотаріальній конторі будь-яким чином не спростовують висновки експертизи та інших доказів, які в своєї сукупності свідчать, що [PERSON] в момент складання та посвідчення заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається відповідач, не знайшли свого підтвердження, а в свою чергу позивач обґрунтував свої вимоги, зазначені вище норми законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved