Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

В травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики, та просив постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь суму позики в розмірі 66 000,00 грн. (шістдесят шість тисяч грн.), стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 2187,94 грн. (дві тисячі сто вісімдесят сім грн. 94 коп.), та стягнути судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 19 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений даний договір позики. Згідно з п. 1.1. кредитного договору, кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових кошти в сумі 72 000 грн. (сімдесят дві тисячі) гривень готівкою, а позичальник зобов'язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному договорі. Як зазначено в п. 2.3. договору - повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками - по 6000 (шість тисяч) гривень щомісяця протягом 12 (дванадцяти) місяців, починаючи з наступного місяця після підписання договору. Станом на дату звернення до суду відповідач свої зобовязання не виконує, у звязку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні, позовні вимоги визнав, щодо задоволення позовних вимог не заперечував. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Як встановлено в судовому засіданні, та вбачається з матеріалів справи 19 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений даний договір позики. Згідно з п. 1.1. кредитного договору, кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових кошти в сумі 72 000 грн. (сімдесят дві тисячі) гривень готівкою, а позичальник зобов'язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному договорі. Як зазначено в п. 2.3. договору - повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками - по 6000 (шість тисяч) гривень щомісяця протягом 12 (дванадцяти) місяців, починаючи з наступного місяця після підписання договору. Як вбачається з п. 3.3. договору позики у випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3 договору, позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 10% від вчасно неповернених сум позики за кожний день прострочення, що діє у цей період. Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що «договір є обов'язковим для виконання сторонами». Згідно ст. 1054 ЦК встановлено, що «за договором позики кредитодавець або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти». Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 536 ЦК «за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами». Як встановлено в судовому засіданні станом на 20 квітня 2016 року сума заборгованості по договору позики складає 68187, 94 грн. (шістдесят вісім тисяч сто вісімдесят сім грн. 94 коп.) з яких: сума заборгованості за договором позики 66 000 грн. (шістдесят шість тисяч грн.), розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 2187, 94 (дві сто вісімдесят сім грн. 94 коп.). Позивачем було надіслано 21 березня 2017 року відповідачу лист вимогу від 21 березня 2017 року про повернення грошових коштів в розмірі: 66 000 грн., по договору безпроцентної позики (між фізичними особами) від 19 жовтня 2016 року, тобто відповідач вважається таким, що порушив зобов'язання повернути борг в установлений ч. 2 п. 1 ст. 1049 ЦК України строк. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Згідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено судові витрати у розмірі 681, 87 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved