Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України», в якому просила поновити їй строк звернення до суду, визнати протиправним наказ відповідача від 18.11.2015 року №339к в частині її звільнення з роботи, поновити на посаді помічника лікаря-епідеміолога, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що зміни істотних умов праці у відповідача не було, як і не було її відмови від продовження подальшої роботи, тому її звільнення з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України є незаконним. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неправильність висновків суду відповідно до встановлених обставин, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. На думку позивача змін істотних умов праці у відповідача в дійсності не було, оскільки після прийняття рішення про реорганізацію сам відповідач був позбавлений можливості вирішувати подальшу структуру новоутвореної установи і розподіляти посади між працівниками. Наполягає на тому, що вона не відмовлялась від продовження роботи. Крім того її згода на переведення не була потрібна, оскільки їй було запропонована робота у тій же місцевості і за тими ж кваліфікаційними вимогами. Також позивач зазначає, що нею з поважних причин було пропущено строк звернення до суду, а тому цей строк має бути поновлений. В письмових запереченнях Державна установа «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON] та залишити без змін рішення суду першої інстанції, вважаючи його законним та обгрунтованим. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення [PERSON] відбулось з порушенням норм трудового законодавства, проте остання без поважних причин пропустила місячний строк звернення до суду, Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України, що є підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню. Проте, наведені вимоги процесуального закону судом першої інстанції дотримані не були. Згідно з розясненнями викладеними в п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року (з наступними змінами) №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів, при пропуску місячного строку звернення до суду у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, тому суд зясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін. Отже суд першої інстанції встановивши, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог закону, помилково відмовив в задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 02 січня 2013 року працювала посаді помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень відділу дослідження біологічних факторів Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень (наказ №23-к від 02.01.2013 року). Наказом Державної установи "Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України" № 338К від 18 листопада 2015 року [PERSON] було переведено на 0,5 посади помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень з 18.11.2015 року (а.с.32-37), з якої 18 листопада 2015 року вона була звільнена на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (наказ № 339к від 18 листопада 2015 року). Згідно з ч. 3,4 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи із зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у т. ч. перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо). З наявних в справі документів, а саме структури і штатної чисельності на 2015 рік Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», наказів МОЗ України від 30.11.2012 № 976 та від 11.06.2013 № 499, наказу Держсанепідслужби України від 21.07.2015 № 104, наказу ДУ «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» від 31.07.2015 № 55 та пояснень представників відповідача судом встановлено, що реорганізація, яка мала місце в установі, не стосувалась змін у штатному розкладі та зменшенні посадових окладів працівників, а мали місце лише приєднання до державної установи «Центр громадського здоров'я Міністерства охорони здоров'я України». Згідно п.1 ст.40 КЗпП України зміна в організації праці на час внесення попередження полягала в скороченні чисельності працівників. 08 вересня 2015 року позивач [PERSON] була попереджена про можливість звільнення з займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України за два місяці. Одночасно [PERSON] була запропонована посада 0,75 ставки помічника лікаря епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень (з них 0,25 ставки по спец. рахунку), що в розумінні ч.3 ст.32 КЗпП України є зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією, посадою, а не переведення на іншу роботу. Наказом № 68 від 15 вересня 2015 року прийнято рішення щодо введення в дію з 18 листопада 2015 року штатного розпису Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» в межах граничної чисельності 539 штатних одиниць. 18 листопада 2015 року наказом № 338к на підставі нових структури та штатного розпису ДУ «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» введеного в дію з 18.11.2015 року [PERSON] помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень було переведено на 0,5 цієї ж посади з 18.11.2015 року. Позивач [PERSON] 18 листопада 2015 року вийшла на роботу, в цей день був виданий наказ про переведення її на 0,5 посади помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень з 18.11.2015 року, а тому складений 18 листопада 2015 року акт про відмову від переведення на іншу роботу [PERSON] не може бути взятий до уваги, оскільки 18 листопада 2015 року був першим робочим днем позивача зі зміненими умовами праці. Таким чином у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення [PERSON] 18 листопада 2015 року з посади помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень за п.6 ст.36 КЗпП України. До суду з даним позовом [PERSON] звернулась 29 березня 2016 року, пропустивши місячний строк на звернення до суду, оскільки трудову книжку нею було отримано 19.11.2015 року. За матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 21.12.2015 року, тобто в місячний термін звернулась до Чернігівського районного суду з позовом про визнання незаконним її звільнення та поновлення на роботі. Ухвалою Чернігівського районного суду від 31.12.2015 року позовну заяву з додатками було повернуто для звернення до належного суду. 11 лютого 2015 року [PERSON] подала позов до Деснянського районного суду м. Чернігова, проте ухвалою судді від 24 лютого 2016 року позовну заву було повернуто. 29 березня 2016 року до суду був поданий даний позов. Крім того, [PERSON] у грудня 2015 року та у січні 2016 року зверталась до Управління держпраці у Чернігівській області з приводу перевірки законності свого звільнення. На зазначені звернення Управлінням були надані відповіді (а.с.146-147). Зазначені обставини свідчать про те, що позивач [PERSON] не погоджувалась із своїм звільненням, зверталась як до відповідних органів за додержанням законів про працю, так і до суду. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Отже, враховуючи встановлення судом порушення трудових прав позивача під час звільнення з роботи, апеляційний суд вважає за необхідне поновити [PERSON] строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, з огляду на гарантії забезпечення права на працю та правового захисту від незаконного звільнення, передбачені ст. 5-1 КЗпП України. Таким чином, [PERSON] підлягає поновленню на 0,5 посади помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» з 19 листопада 2015 року. Одночасно на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В матеріалах справи мається довідка відповідача про розмір середньоденного заробітку [PERSON] (а.с.114). Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 19 листопада 2015 року по 25 липня 2016 року включно (день розгляду справи в апеляційному суді не входить до розрахунку), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 13 441 грн. 42 коп. ( 159,07 грн. (середньоденний заробіток) х 169 робочих дня ((8 днів листопада 2015 року + 23 дні грудня 2015 року + 19 днів січня 2016 року + 21 день лютого 2016 року + 22 днів березня 2016 року +21 день квітня 2016 року +19 днів травня 2016 року + 19 днів червня 2016 року + 17 днів липня 2016 року) :2 ( 0,5 посади). Твердження представників відповідача про необхідність врахування при обчисленні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу суми допомоги, отриманої [PERSON] у центрі зайнятості, не заслуговують на увагу, враховуючи положення ст. 117 КЗпП України із змінами, внесеними Законом №3248-IV від 20.12.2005 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України апеляційний суд проводить розподіл судових витрат. З відповідача в дохід держави належить стягнути 3472 грн. 56 коп. судових витрат (551,20 х 3 вимоги =1653,60 за суд першої інстанції та 1653,60 х 110% = 1818,96 за суд апеляційної інстанції).

Outcome: approved