Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

[PERSON] свої позовні вимоги мотивує тим, що вона постійно зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] . Дана квартина не приватизована, є комунальною власністю і була надана для постійного проживання її матері - [PERSON] в травні місяці 1974 році, що підтверджується витягом з особового рахунку, копією паспорта. У 1996 році відповідач виїхала в Автономну Республіку Крим і з того часу постійно там проживає. З березня місяця 2014 року вона не підтримує жодних зв`язків з відповідачем, не спілкується та не бачиться з нею. Дані обставини підтверджуються відповіддю на запит Луцького MB УДМС від 23.12.2015 року, відповіддю ГУ НП у Волинській області від 03.09.2019 року. Враховуючи ту обставину, що відповідач більше 23-х років не проживає за адресою своєї реєстрації, вважає за можливе звернутися в суд з позовом про визнання відповідача такою. що втратила право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідач понад 23 роки не проживає у спірній квартирі без поважних причин, не цікавиться нею, не оплачує комунальні послуги, а вона позбавлена можливості самостійно переоформити особовий рахунок, оформити субсидію на користування житлово-комунальними послугами, за оплату яких вона несе персональну відповідальність, а також вона позбавлена можливості приватизувати спірну квартиру без згоди відповідача, чим порушуються її права, як користувача спірної квартири, вважає, що відповідача слід визнати такою, що втратила право на користування спірною квартирою, у зв`язку з тим, що не проживає в ній, без поважних причин, більше шести місяців. Посилаючись на вищенаведене, позивач просила суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Луцької міської ради, надійшло пояснення , згідно з яким виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК УPCP, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і яке за особою зберігається у разі тимчасової відсутності. Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 № 9 роз`яснив, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення. Отже, сама по собі реєстрація [PERSON] не свідчить про безспірне користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п.11 постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, створення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення договору на невизначений строк, тощо). Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України жиле приміщення зберігається за наймачем, або членами його сім`ї протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців. Стаття 72 Житлового кодексу Української РСР визначає, що в судовому порядку проводиться визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, запиту органу реєстрації за новим місцем проживания особи, остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Як випливає з цієї норми, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Враховуючи вищезазначене, Луцька міська рада вважає, що відповідач, який відсутній в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] понад встановлений строк і до наймодавця про її продовження не звертався, тобто зареєстрований, але фактично не проживає тривалий час, втратив право на користування цим жилим приміщенням. На підставі викладеного, Луцька міська рада просить вирішити спір на розсуд суду та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник позивача подала суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, згідно з якою позовні вимоги просить задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, про день, час, місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про що у матеріалах справи міститься відповідне поштове повідомлення. Крім того, є оголошення на сайті судової влади про розгляд даної справи. Клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов від відповідача на адресу суду не надходили. Від Луцької міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника, згідно з якою, щодо вирішення спору, покладається на розсуд суду. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, та подані позивачем докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, суд установив таке. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Спірні правовідносини регулюються наступними нормативно-правовими актами: ст.ст.71, 72 ЖК Української PCP. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Судом встановлено, що [PERSON] є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується витягом з особового рахунку Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради (а.с. 3). З цієї ж довідки вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] , по даний час зареєстровані, позивач [PERSON] та її мати , відповідач у справі , - [PERSON] (а.с. 3). Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як випливає із змісту статтей 71 , 72 ЖК Української PCP наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, шо втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснено у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, шо втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української PCP ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Судом встановлено, що відповідач зареєстрована у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , проте понад шість місяців, без поважних причин, відсутня за місцем проживання. Дана обставина підтверджується відповіддю ГУ НП у Волинській області від 03.09.2019 року № 3/4118, на звернення позивача та поясненнями допитаних в попередньому судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6, 40-43). Як стверджується відповіддю на запит Луцького MB УДМС від 23.12.2015 року, місцем проживання відповідача є Автономна Республіка Крим ( [ADDRESS] ), тому права та інтереси останньої порушені не будуть (а.с.5). Суд зазначає, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що відповідач у спірній квартирі давно не проживає, обов`язків членів сім`ї, пов`язаних з утриманням, оплатою комунальних послуг, не виконує, але продовжує бути зареєстрованою, що порушує її права , позбавляє право на отримання житлової субсидії, на яку вона має право. Як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ № 191376 від 10.04.2019 року, та пенсійного посвідченням № [NUMBER] , позивач, знаходиться на обліку в Луцькому об`єднаному УПФ України у Волинській області та отримує щомісячно пенсію по інвалідності, оскільки є інвалідом другої групи загального захворювання. (а.с. 8). Таким чином, реєстрація відповідача за адресою проживання позивача позбавляє їй отримати житлову субсидію на оплату комунальних послуг, чим ставить останню в край скрутне матеріальне становище, а тому виникає «нагальна суспільна необхідність» та є всі передбачені законодавством підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Крім того, як випливає із змісту ст.ст.103,106 ЖК України, договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця. Повнолітній член сім`ї наймача вправі зі згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З огляду на те, що позивач за законом при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, оскільки є інвалідом другої групи, спір доведено до суду з вини відповідача, позов задоволено, а тому у відповідності до ст.141 ЦПК України та п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 840,80 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави .

Outcome: approved