Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт смерті [INFO] у м. Вознесенівка (Червонопартизанськ) Луганської області [PERSON] , [INFO] . Заява мотивована тим, що мати заявниці, [PERSON] , з 01.11.2020 проживала разом із заявницею у місті м. Вознесенівка (Червонопартизанськ) Луганської області, яке відноситься до тимчасово окупованої території України, де через хворобу [INFO] померла. Заявниці було видано лікарське свідоцтво про смерть матері на тимчасово окупованій території України. У наслідок звернення до Ріпкинського РВ ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), з метою отримання свідоцтва про смерть матері, заявниця отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті матері, оскільки медичний документ, виданий на тимчасово окупованій території, не може бути прийнято відділом РАЦС для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Враховуючи наведене, встановлення даного факту в позасудовому порядку є неможливим і потрібне заявниці для отримання свідоцтва про смерть матері та реалізації свого права на спадкування. У судове засідання заявниця не з`явилася, надавши до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (ч. ст. 49 ЦК України). Згідно з положеннями ч. 2 ст. 49 ЦК України, актом цивільного стану, у тому числі, є смерть особи. Народження фізичної особи, її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають державній реєстрації (ч. 3 ст. 49 ЦК України). Реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону (ч. 4 ст. 49 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану. Ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Із посвідки про народження № [NUMBER] та паспорту громадянина України серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] у с. Зубахи Ріпкинського району Чернігівської області. Місце реєстрації останньої: [ADDRESS] . Як вбачається із відомостей, що містяться у лікарському свідоцтві про смерть № 788, виданому 09.11.2020 ДУ «Луганське республіканське бюро судово-медичної експертизи» Луганської Народної Республіки Свердловського міського відділення, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у м. Червонопартизанськ Свердловського району держави ЛНР. Водночас, зазначене лікарське свідоцтво про смерть не можна вважати документом встановленої форми, виданим судово-медичною установою, в розумінні Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», оскільки воно видане нелегітимним органом. Крім того, постановою Верховної ради України "Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей" від 12 травня 2016 року № 1351-VIII, місто Червонопартизанськ Свердловської міської ради перейменовано на місто Вознесенівка. Факт родинних відносин між померлою [PERSON] та заявницею, як між матір`ю та дочкою, підтверджується свідоцтвом про народження заявниці серії [NUMBER] від 08.02.1962. З питання отримання свідоцтва про смерть матері, заявниця зверталася до Ріпкинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Листом № 424/22.16-19/20 від 17.11.2020 Ріпкинський РВ ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відмовив заявниці у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки надане заявницею лікарське свідоцтво про смерть останньої, не відповідає ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Із змісту ч. 1 ст. 317 ЦПК України вбачається, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Постановою Верховної Ради України № 254-VIII від 17.03.2015 «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до ст. 1, 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Зі змісту ч. 2, 3 ст. 9 вказаного Закону вбачається, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами як джерело права, необхідно враховувати висновки суду у справах проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), де наголошено, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]. Цей висновок в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватись недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованих територіях, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цих територій при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявниці, суд вважає можливим, як виняток, взяти до уваги відомості, зазначені у лікарському свідоцтві про смерть, виданому на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. З огляду на відсутність іншої процедури встановлення факту смерті особи на непідконтрольній Україні території, з метою дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду цивільної справи, для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність встановити факт смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , на тимчасово окупованій території України, а саме у м. Вознесенівка (Червонопартизанськ) Луганської області. Рішення в частині встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України підлягає негайному виконанню на підставі ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України.

Outcome: approved