Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Затоківська селищна рада звернулася до суду з вимогами до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання рішень органу місцевого самоврядування незаконними, визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та уточнивши позовні вимоги просить суд: 1. визнати незаконним та скасувати рішення Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року № 3638 «Про надання громадянам [PERSON] та іншим (всього 5 чоловік) у власність земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва із земель рекреаційного призначення (код В.07.03 згідно з КВЦПЗ) за адресою: вул. Лазурна, 13, смт Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області»; 2. визнати незаконним та скасувати рішення Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року № 3639 «Про надання громадянам [PERSON] та іншим (всього 7 чоловік) у власність земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва із земель рекреаційного призначення (код В.07.03 згідно з КВЦПЗ) за адресою: вул. Лазурна, 15, смт Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області»; 3. визнати недійсним договір купівлі продажу від 29.04.2016 року земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,2199 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0196, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород- Дністровський, смт Затока, вул. Лазурна, 15А, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 449; 4. визнати недійсним договір купівлі продажу від 29.04.2016 року земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,4615 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0195, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород- Дністровський, смт Затока, вул. Лазурна, 11А, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий номер 442; 5. визнати недійсним договір купівлі продажу від 29.04.2016 року земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0173, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород- Дністровський, смт Затока, вул. Лазурна, 15/7, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 446; 6. витребувати у громадянина [PERSON] на користь територіальної громади смт Затока м. Білгород-Дністровського Одеської області в особі Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області наступне нерухоме майно: - земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, площею 0,2199 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0196, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока.вул. Лазурна, 15А; - земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, площею 0,4615 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:01965, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока.вул. Лазурна, 11А; - земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, площею 0,100 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0173, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока.вул. Лазурна, 15/7; 7. витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади смт Затока м. Білгород-Дністровського Одеської області в особі Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, площею 0,100 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0172, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока.вул. Лазурна, 15/5; 8. витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади смт Затока м. Білгород-Дністровського Одеської області в особі Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, площею 0,100 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0171, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока.вул. Лазурна, 15/6. В обґрунтуванні своїх позовних вимог Затоківська селищна рада посилається на наступне. Рішеннями Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року № 368 та № 369 [PERSON], [PERSON] та іншим особам були передані земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва їз земель рекреаційного призначення по вул. Лазурній, № 13 та № 15 в смт Затока. В подальшому особи - власники цих земельних ділянок відчужили належні їм ділянки шляхом укладання нотаріальних договорів купівлі-продажу. На теперішній час [PERSON] є власником земельних ділянок площею 0,2199 га, 0,4615 га та 0,100 га з кадастровими номерами 5110300000:02:019:0196, 5110300000:02:019:0195, 5110300000:02:019:0173 розташовані за адресою: Одеська обл., м. Білгород- Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 11А, № 15А та №15/7. [PERSON] є власником земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0172, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул. Лазурна, 15/5, на підставі рішення Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року № 3538. [PERSON] є власником земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0171, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул. Лазурна, 15/6, на підставі свідоцтва про право власності № 49461235 від 09.12.2015 року виданого Білгород-Дністровським міськрайонним управлінням юстиції. Всі вказані земельні ділянки є суміжними та знаходяться по вулиці Лазурній Сонячного району смт Затока м. Білгород-Дністровського Одеської області. Підставою для набуття права приватної власності на ці земельні ділянки стали рішення Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року №№ 3638, 3639. В подальшому деякі з цих земельних ділянок були обєднані в одну та відчужені шляхом укладання договорів купівлі-продажу. На думку позивача таке відчуження відбулося з порушенням норм цивільного, земельного законодавства, а рішення Затоківської селищної ради про надання у власність земельних ділянок суперечать вимогам законодавства, виходячи з наступного. Так, на території цих земельних ділянок за адресами: вул. Лазурна, 13/1, 13/2, 13/3, 13/4, 13/5 та 15/1, 15/2, 15/3, 15/4, 15/5, 15/6, 15/7 на момент їх надання у власність громадянам знаходилось нерухоме майно, яке не належало цим громадянам та Затоківській селищній раді. Також ці рішення суперечать містобудівному законодавству, оскільки на ділянки ці не розроблявся детальний план території чи план зонування. Окрім того, цільове призначення (категорія) надання земельних ділянок згідно Земельного кодексу не дотримано, оскільки ці земельні території відносилися до категорії «рекреація», а селищна рада надала громадянам для індивідуального дачного будівництва, проект землеустрою щодо зміни цільового призначення цих земельних ділянок не розроблявся. За таких обставин, на думку позивача, вказані рішення Затоківської селищної ради підлягають скасуванню. Стосовно незаконності правочинів щодо земельних ділянок позивач зазначає наступне. Власникм зазначеного майна, відчуженого за договорами купівлі-продажу, була територіальна громада селища Затока, управління ним від імені територіальної громади здійснювала Затоківська селищна рада та її виконавчі органи. В той же час, спірні рішення Затоківської селищної ради, якими була оформлена воля територіальної громади селища на вибуття вказаного майна з її власності, суперечить вимогам чинного законодавства в частині обовязкового розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наявності на них будівель та споруд. Таким чином, селищна рада вийшла ха межі визначених законом повноважень. Отже, воля власника (територіальної громади) щодо відчуження зазначеного майна у встановленому законом порядку не виражена жодним чином та законим актом. Тому подальші правочини щодо відчуження зазначеного майна є недійсними. З зустрічними позовними вимогами про визнання права власності до суду звернулись [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на: земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, площею 0,2199 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0196, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул.. Лазурна, 15А; земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, площею 0,4615 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0195, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул.. Лазурна, 11А; земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0173, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул.. Лазурна, 15/7. [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0172, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул.. Лазурна, 15/5. [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0171, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул.. Лазурна, 15/6. Заявлені зустрічні вимоги обґрунтовані тим, що Затоківська селищна рада оспорює право власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на вказані обєкти нерухомого майна, подає до суду позови про скасування прав власності, не визнає їх власниками ділянок, перешкоджає у вільному користуванні ними. Такі обставини дають [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право на звернення до суду за захистом своїх прав на підставі статті 392 ЦК України, оскільки відповідач за зустрічним позовом оспорює та не визнає їх речове право власності на вказане майно. Представник Затоківської селищної ради у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи міститься заява представника Затоківської селищної ради від 02.09.2016 року з проханням задовольнити уточнену позовну заяву Затоківської селищної ради та відмовити у задоволені зустрічного позову, судове засідання провести без участі представника селищної ради в судовому засіданні. [PERSON] у судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, зустрічні позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити. [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи сповіщались належним чином. В матеріалах справи міститься заява від 02.09.2016 року з проханням позовну заяву Затоківської селищної ради розглянути без їх участі, у задоволенні позовних вимог Затоківської с/р відмовити. [PERSON] у судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням задовольнити відмовити у задоволенні позовних вимог Затоківської селищної ради, проти задоволення зустрічного позову не заперечує, розгляд справи провести без його участі. [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, про час а місце його проведення сповіщались належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності з ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участі у справі,чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши всі представлені сторонами докази та встановивши характер правовідносин, що склалися між ними, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог Затоківської селищної ради з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року № 3638 «Про надання громадянам [PERSON] та іншим у власність земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва із земель рекреаційного призначення за адресою: вул. Лазурна, 13, смт Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області» надано громадянам [PERSON] та іншим (всього 5 чоловік) у власність земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва із земель рекреаційного призначення (код В.07.03 згідно з КВЦПЗ) за адресою: вул. Лазурна, 13, смт Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області. Другим рішенням Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року № 3639 «Про надання громадянам [PERSON] та іншим у власність земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва із земель рекреаційного призначення за адресою: вул. Лазурна, 15, смт Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області» надано громадянам [PERSON] та іншим (всього 7 чоловік) у власність земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва із земель рекреаційного призначення (код В.07.03 згідно з КВЦПЗ) за адресою: вул. Лазурна, 15, смт Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області. В подальшому деякі з цих земельних ділянок були обєднані в одну та відчужені на підставі договорів купівлі-продажу. Так, 29.04.2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,2199 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0196, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул. Лазурна, 15А, який посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] 29.04.2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі продажу земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,4615 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0195, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул. Лазурна, 11А, який посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] Також, 29.04.2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі продажу в земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0173, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул. Лазурна, 15/7, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] На теперішній час [PERSON] є власником трьох земельних ділянок з кадастровими номерами 5110300000:02:019:0173, 5110300000:02:019:0195 та 5110300000:02:019:0196. [PERSON] є власником земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0172, розташованої за адресою: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул. Лазурна, 15/5, на підставі рішення Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року № 3538. [PERSON] є власником земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0171, розташованої за адресою: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 15/6, на підставі свідоцтва про право власності № 49461235 від 09.12.2015 року, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним управлінням юстиції. Підставою для набуття права приватної власності на ці земельні ділянки стали рішення Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року № 3638 та № 3639. Ст. 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, ст. 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Натомість, спірні земельні ділянки вибули з комунальної власності саме за рішеннями № 3638 та № 3639 селищної ради, при цьому в порядку, передбаченому чинним законодавством. Згідно приписів ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 140 Конституції України та статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» змістом діяльності місцевого самоврядування є вирішення питань місцевого значення в інтересах територіальної громади самою громадою самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» селищні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють територіальні громади селища та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Таким чином, інтереси держави в даному випадку жодним чином не порушуються та взагалі не розглядаються, оскільки спірні ділянки перебували у комунальній власності селищної ради, яка є самостійним органом наділеним правосубєктністю. Частиною 1 п. 34 статті 26 названого Закону встановлено, виключно на пленарних засіданнях селищної ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Згідно з вимогами п. б) ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до вимог цього Кодексу. Частиною 6 ст. 118 ЗК України встановлено, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Частиною 9 зазначеної статті передбаченого, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Приписами частини 1 ст. 122 ЗК України передбачено, що селищні ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Судом встановлено, що рішення селищної ради № 3638 та № 3639 від 29.09.2015 року прийняті в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавствам, права третіх осіб під час передачі у власність земельних ділянок не порушено, вимоги містобудівного законодавства були дотримані, оскільки рішеннями від 23.10.2015 року затверджено детальний план території спірних земельних ділянок. За розясненням Пленуму ВСУ в постанові № 7 від 16.04.2004 року, при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобовязує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону. Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів, суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Принципами діючого законодавства взагалі не передбачена можливість органу місцевого самврядування отримувати судовий захист за наслідками власно прийнятого рішення, а лише встановлено механізм захисту інших осіб від незаконно виданих актів даного органу. Враховуючи наявність повноважень у селищної ради, наданих законом, на вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність та волі власника селищної ради на відчуження спірних земельних ділянок, суд вважає, що у даному спорі відсутні необхідні ознаки, визначені ст. 388 ЦК України, для здійснення віндикації у зв'язку із наявністю волі на відчуження комунальної власності. Таким чином спірні рішення ради про передачу земельних ділянок під індивідуальне дачне будівництво є законними та не підлягають скасуванню. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У відповідності до п.5 постанови Пленуму ВСС України № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачами будь-яких дій, що вказують на їх умисне заволодіння земельними ділянками комунальної власності, навпаки вони були придбані за відплатними правочинами нотаріальними договорами купівлі-продажу від 29.04.2016 року, що свідчить про добросовісність набуття права власності відповідачами. Згідно ст.ст. 10, ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивачем не наведено жодного належного, достовірного та повного доказу для підтвердження своїх наголошень та обґрунтованості позовних вимог. З цих підстав суд не може достеменно встановити будь-які порушення земельного законодавства відповідачами під час отримання спірних ділянок у власність. Докази це інформація про обставини у справі, яка одержана судом із джерел засобів доказування. На підставі цієї інформації суд встановлює наявність або відсутність: обставин, якими сторони, а також інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги та заперечення; інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Більш того, Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязок в цивільного характеру. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Договори купівлі-продажу від 29.04.2016 року були оформлені відповідно до вимог Цивільного кодексу України, на час їх укладення на земельних ділянках було відсутнє майно іншіх осіб, тобто права третіх осіб не були порушені, у звязку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним зазначених договорів є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За весь час розгляду справи позивач не довела належним чином як саме відповідачі порушили, не визнали чи оспорюють майнові права Затоківської селищної ради, не підтвердила обґрунтованість підстав для звернення до суду з метою захисту цивільних прав, та головне, не надала суду жодного належного та достовірного доказу\~ правомірності і обґрунтованості позовної вимоги про визнання неправомірними договори купівлі-продажу та їх скасування. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Затоківської селищної ради є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд вважає за можливе задовольнити заявлені в ній вимоги з огляду на наступне. Згідно зі ст. ст.387, 392 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вище судом були встановлені необґрунтованість та неправомірність позовних вимог Затоківської селищної ради, яка не визнає та оспорює речове право власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на спірні обєкти. Суд не знайшов жодних обґрунтованих підстав для позбавлення їх законно здобутої власності. Саме тому, суд вважає за необхідне захистити їх майнові права та інтереси задовольняючи їх позовні вимоги. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 152 ЗК України передбачена можливість захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги селищної ради не знайшли свого доведення в судовому засіданні, не були обґрунтовані та підтверджені належними доказами в судовому засіданні.

Outcome: approved