Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. У позовній заяві позивачка посилалася на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від даних стосунків у них народився син [PERSON], [INFO]. 10 жовтня 2013 року шлюб між нею та [PERSON] розірваний. Однак ще до розірвання шлюбу приблизно у 2011 році [PERSON] забравши свої особисті речі, залишив їх спільне місце мешкання та з цього часу самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, з сином не спілкується, матеріальної допомоги не надає. У судове засідання позивачка не з'явилася, представником позивача направлена заява, в якій представник [PERSON] просить розглянути справу у їх відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Представник Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, належним чином сповіщався про час та місце розгляду справи, до канцелярії суду надана заява, в якій представник просить розглянути справу у його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦПК України Київським районним судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягаючим задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 10 липня 2010 року Київським відділом рацсу Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис 483. [INFO] року народився [PERSON], про що Київським відділом реєстрацій актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції виконаний актовий запис № 1567 від 16 вересня 2010 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 березня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Також рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволені, та з останнього стягнуті аліменти на утримання малолітнього [PERSON] у розмірі 1\\4 частки з усіх його доходів. Відповідно розрахунку заборгованості від 9 жовтня 2015 року старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] станом на 30 вересня 2015 року складає 21861 гривню, тобто з моменту стягнення аліментів [PERSON] не здійснив жодної виплати на утримання свого сина. З приводу несплати аліментів 5 жовтня 2015 року позивачка [PERSON] звернулася з заявою до Таїровського ВМ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, відповідно до висновку встановити місце знаходження [PERSON] не виявилося можливим. Громадяни [PERSON], [PERSON] та [PERSON] склали заяви, в яких повідомили, що [PERSON] не проживає разом з позивачкою та своїм сином з березня 2011 року, з цього часу жодного разу сина не відвідав, не надає будь якої допомоги на утримання дитини, не цікавиться взагалі його долею та станом здоров'я. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Також суд вважає за необхідне зазначити, що Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується висновком від 28 березня 2016 року № 396\\01-11. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає встановленим, що [PERSON] навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків у відношенні малолітнього сина [PERSON], [INFO].

Outcome: approved