Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом, в якому просить: розірвати шлюб між нею та [PERSON]»яном Васильовичем, зареєстрований 16.09.2008 року, актовий запис № 03; стягувати із [PERSON]»яна Васильовича аліменти в її користь на утримання [PERSON] [PERSON]»янівни у розмірі 800 грн. щомісячно, починаючи із дня пред»явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; стягувати із [PERSON]»яна Васильовича аліменти на її утримання у розмірі 400 грн. щомісячно; стягнути із [PERSON] в її користь 21190,60 грн. додаткових витрат на утримання [PERSON] [PERSON]»янівни. В підтвердження позовних вимог посилається на те, що між нею та [PERSON] 16.09.2008 року було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 16.09.2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 03. Від даного шлюбу 13 червня 2009 року у них народилася дочка - [PERSON]. Спочатку їхнє сімейне життя складалось добре, проте за останній час шлюбні відносини між ними поступово погіршились. Тепер у їхніх відносинах взагалі відсутнє порозуміння та повага. Відповідач постійно провокував конфлікти, переїхав проживати у м.Дрогобич, а вона із дочкою залишись проживати у [INFO]. Така поведінка відповідача продовжується протягом тривалого часу, вона нестерпна для неї, приносить їй та дитині лише негативні емоції та душевні страждання. З вини відповідача сумісне життя і збереження сім'ї стали неможливими. Спільне життя у них з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства. Між ними втрачені всі фізичні та духовні зв'язки. У сім'ї склалися такі стосунки, при яких сумісне проживання стало неможливим, розлади в сім'ї мають зовсім не тимчасовий характер. На сьогоднішній день шлюб існує формально, оскільки вони проживають окремо один від одного, що свідчить про відсутність фактичних шлюбних відносин. Спільне господарство не ведеться. Тобто між ними відсутні такі складові сім'ї як спільне проживання, пов'язаність спільним побутом та наявність взаємних прав та обов'язків подружжя. Перспектив для збереження сім»ї немає. Надання строку на примирення не виправить їхніх шлюбних відносин, оскільки спроби примирення між ними у минулому не принесли жодних результатів. Тому, це лише погіршить стан її відносин з відповідачем та продовжить їх перебіг у часі. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б її інтересам та інтересам їхньої дитини. Протягом тривалого часу відповідач коштів на утримання дитини не надає, тим часом, [PERSON] проживає з нею, знаходиться лише на її утриманні, вона старається одна належним чином піклуватися про її здоров'я, відпочинок, фізичний, духовний і моральний розвиток. Працюючи неофіційно відповідач отримує високий дохід, але всі зароблені кошти витрачає на власні потреби. Він постійно ухилявся від покладеного на нього обов'язку матеріальної допомоги на утримання дитини, що перешкоджає створенню сприятливих умов для її здоров'я та розвитку. Дочка [PERSON] являється дитиною - інвалідом до 18 років, а вона являється її законним представником. Вона ніде не працює, доглядає дитину-інваліда, яка проживає разом з нею, знаходиться на її утриманні, і яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, опікується нею, тому вона потребує матеріальної допомоги. [PERSON] на протязі тривалого часу проходить курси лікування в ТзОВ «Міжнародна клініка відновного лікування» та повинна проходити їх і надалі. Відповідач не надає в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини та її, не бере участі у додаткових витратах на дитину. Вважає, що відповідач повинен і має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини та її у твердій грошовій сумі, оскільки він отримує мінливий дохід, крім того неможливо встановити всі джерела й визначити загальний розмір доходів відповідача. Крім того вважає, що відповідач повинен сплатити половину коштів, які вона витратила та буде витрачати на лікування дочки. Відповідач нікому аліменти не платить, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться, інших дітей у нього немає. З врахуванням наведеного, вона змушена звернутися з даним позовом в суд. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON]»ян Васильович в судове засідання не з»явився, подав письмове заперечення на позовні вимоги [PERSON], зокрема погоджується на розлучення, а що стосується решти позовних вимог то просить відмовити, розгляд справи просить проводити у його відсутності. Вислухавши пояснення позивача, беручи до уваги письмове заперечення відповідача, дослідивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд дійшов переконання, що позов є підставним та підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-СГ № 101127, виданого Добрівлянською сільською радою Дрогобицького району Львівської області, вбачається, що 16.09.2008 року [PERSON]»ян Васильович та [PERSON] уклали шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Хмиз». (а.с. 14) Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вже встановлено вище, сторони по справі 16 вересня 2008 року уклали шлюб, за час перебування у шлюбі в них народилася дочка: [PERSON] [PERSON]»янівна 13.06.2009р.н., яка проживає та знаходиться на утриманні позивача (а.с. 7, 9). Згідно із ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Обовязок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобовязання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обовязок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Згідно до ч. 1 ст. 184 СК України і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів", якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У відповідності до вимог ст. 182 СК України суд враховує, що позивачка перебуває у гіршому матеріальному становищі, ніж відповідач. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Суд переконаний, що позивач потребує допомоги на утримання дочки, а відповідач зобо»язаний таку допомогу надавати, але оскільки позивач не надала жодних підтверджень про доходи відповідача, і не відомо з чого виходила при визначенні розміру аліментів, то позов підлягає до часткового задоволення. Згідно ст.8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини передбачений Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1991р. Відповідно до ч.1, 2 ст.185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана зобов»язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися на перед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Оскільки йдеться про фактично понесені або передбачувані витрати, їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 p.) Судом встановлено, що неповнолітня дочка [PERSON], являється дитиною-інвалідом до 18 років, що підтверджується посвідченням Серія ААГ № 004494 (а.с. 4). На протязі тривалого часу проходить платні курси лікування в ТзОВ «Міжнародна клініка відновного лікування», що також не оспорюється сторонами, тобто потребує додаткових витрат на лікування. Суд критично оцінює доводи позивача щодо суми понесених нею витрат на лікування дитини, оскільки з довідок на які посилається позивач, вбачається лише, що «[PERSON] [PERSON]»янівна пройшла лікування в ТзОВ «Міжнародна клініка відновного лікування». Оплату за лікування здійснено готівкою в касу», однак не зазначається хто саме здійснив таку оплату. В матеріалах справи міститься лише одна квитанція від 11.09.2014 року на суму 5474 грн., яку суд вважає належним та допустимим доказом щодо витрат на лікування дитини [PERSON] та приймає її до уваги. Відповідно до ст.180 СК України обов»язок утримання дитини лежить на обох із батьків, і позивачем реально було витрачено кошти в сумі 5474 грн. на лікування дочки, тому вказані витрати слід розділити між батьками дитини (5474 грн. / 2) 2737 грн. та разово стягнути з відповідача, в решті позовних вимог в цій частині слід відмовити за недоведеністю. Що стосується позовних вимог в частині стягнення коштів на утримання дружини, суд приходить до переконання, що позов в цій частині підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст.88 СК України, яка визначає право на утримання того з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Як вже встановлено вище, [PERSON] являється дитиною - інвалідом до 18 років, позивач [PERSON] проживає та здійснює догляд за дочкою, оскільки така не може обходитися без постійного стороннього догляду, опікується нею, тому потребує матеріальної допомоги, але не в такому розмірі як зазначає позивач. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави.

Outcome: approved