Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до Миколаївської сільської ради Петропавлівського району, Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, 08.09.2016 року померла його мати [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами № 41 по вул. Весела в с. Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області а також інше майно право власності на яке він уже отримав нотаріально. За життя мати позивача склала заповіт, посвідчений виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради, Петропавлівського району, Дніпропетровської області від 10.02.2005 , яким заповідала в складі іншого майна на його корить також вказаний будинок з господарськими спорудами. Заповіт не змінювався і чинний на даний час про що вказав відповідач у довідці. Позивач звернувся до Петропавлівської приватної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини, але позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок через відсутність правовстановлюючих документів , про що нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 29.06.2017 року. Іншу частину майна, він та інші спадкоємці, оформили нотаріально. Позивач весь час проживав з померлою у будинку № 41 по вул. Весела в с. Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, наразі фактично володіє спадковим майном, так як від спадщини не відмовлявся, на даний час він утримує житловий будинок в належному стані, веде господарство, але не може розпоряджатися спадковим майном. На підставі ст. ст. 328, 392, 1216,1217,1218,1261,1268 ЦК України позивач просить задовольнити його позов. В судовому засіданні представник позивача позовну вимогу підтримала, просить визнати за позивачем право власності, як за спадкоємцем за заповітом, право власності на житловий будинок з господарськими спорудами № 41 вул. Весела с. Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області. Пояснила, що правовстановлюючих документів на вказаний будинок померла не мала тому, що будинок був збудований нею у 1963 році і з того часу вона проживала в ньому разом з родиною. Відповідач надав суду заяву в якій просить справу слухати в його відсутність, позов визнав повністю. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з оглядом на наступні обставини. Судом встановлено, що позивач є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІІ-КИ № 391156 від 09 лютого 1974 року. [PERSON] померла 08.09.2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 707125 від 08 вересня 2016, виданий виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами № 41 по вул. Весела в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області . За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Миколаївської сільської ради Петропавлівського району від 10.02.2005 року, яким заповідала, в складі іншого майна, на корить позивача також вказаний будинок з господарськими спорудами. Заповіт не змінювався і чинний на даний час, що підтверджується довідкою відповідача № 17 від 05.07.2017 року . Позивач звернувся до Петропавлівської приватної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини, але позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок через відсутність правовстановлюючих документів , про що нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 29.06.2017 року. Відповідно до абзацу 12 Розяснення Міністерства Юстиції України державним та приватним нотаріусам від 15.04.2010 року у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і, як наслідок, правовстановлюючий документ відсутній, питання належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватись у судовому порядку. Іншу частину майна Позивач та інші спадкоємці оформили нотаріально. Позивач весь час проживав з померлою у будинку № 41 вул. Весела с. Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, що підтверджується довідкою відповідача № 16 від 17.11.2016 року . Житловий будинок з господарськими спорудами № 41 по вул. Весела в с. Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області з 1963 року належав померлій матері позивача [PERSON]Д, що підтверджується довідкою відповідача № 17 від 05.07.2017 року. Державної реєстрації за померлою на вказаний будинок немає, що підтверджується довідкою КП Павлоградського МБТІ від 23.12.2016 року. Земельна ділянка, розташована в с. Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, вул. Весела № 41 належала померлій [PERSON] на праві приватної власності і на даний час це право нотаріально визнане за позивачем, що підтверджується Свідоцтвом про права на прийняття спадщини від 29.06. 2017 року НМО № 978994. Отже, за життя [PERSON], на виділеній їй Миколаївською сільською радою земельній ділянці збудувала вказаний житловий будинок, проте на той час вона не мала можливості визнати своє право власності на збудований будинок, оскільки до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних будинків в експлуатацію з метою подальшого оформлення права власності. До серпня 1992 року оформлення права власності на ці будинки проводили органи місцевого самоврядування на основі висновку про технічний стан будинку, складений у бюро технічної інвентаризації і документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташований зазначений обєкт, відповідно до листа Держбуду від 23.03.1999 року та п. 3 постанови Кабінету Міністрів від 09.09.2009 року № 1035 «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, спорудженими без дозволу на будівництво». Та після прийняття Верховною Радою Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ці обєкти приймають в експлуатацію як самовільно побудовані, але відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують, або скасовують відповідальність осіб. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Це означає, що правові засади прийняття в експлуатацію обєктів, побудованих до 05.08.1992 року, відсутні. До того ж як розяснює Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, у період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року державна реєстрація нерухомого майна не проводилася в сільській місцевості, а право власності на житловий будинок підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради. В даному інформаційному листі також вказано, що суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав. Частина 2 статті 316 ЦК України вказує, що право власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.2 ст. 328 ЦК України - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частина 1 ст.1216 ЦК України передбачає, що спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи , яка померла (спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців) Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялись у наслідок його смерті. Позивач від спадщини не відмовився, на його ім'я спадкодавець склала заповіт, частину спадщини позивач прийняв нотаріально. Отже суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати по справі суд вважає за необхідне залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved