Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

В лютому 2018 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що йому на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва м.Дзержинськ), смт.Новгородське, вул.В. Інтернаціоналістів[ADDRESS]. В цій квартирі разом із ним зареєстровані його колишня дружина [PERSON], [INFO] та їх неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. З відповідачкою [PERSON] позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 09.02.2002 року по 14.02.2012 року. Позивач зазначив, що він разом із відповідачем після розірвання шлюбу продовжував проживати за вищезазначеною адресою. Однак, на початку 2014 року відповідачка разом із дочкою виїхала з житлової квартири мешкати окремо, при цьому вони забрали з собою усі належні їм особисті речі. В подальшому відповідач повідомила позивача про те, що виїжджає разом із дитиною до своєї матері в Київську область. З цього часу звязок з відповідачем та донькою був втрачений. Отже, вже тривалий час відповідач разом із донькою фактично не мешкають без поважних причин за адресою своєї реєстрації, про житло не піклується, комунальні послуги не сплачують. Таким чином, збереження реєстрації за відповідачем змушує [PERSON] нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, а також чинить перешкоди у користуванні квартирою, крім того позивач позбавлений можливості оформити субсидію. Таким чином позивач просить визнати колишню дружину [PERSON] та неповнолітню доньку [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням Уповноважений представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги адвоката від 16.04.2018 року, в судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутністю та відсутності позивача, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не зявилась, однак надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, також підтвердила той факт, що вона разом із донькою не проживає за даною адресою з жовтня 2014 року, тому не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Служби у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області [PERSON], в судове засідання не прибула, надала до суду заяву з проханням справу розглянути за її відсутністю та ухвалити рішення по справі на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке. За ч.1\~ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1\~ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1\~ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті\~316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР\~(далі\~ЖК УРСР). У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 14.10.2014 року реєстраційний №4968, квартира [ADDRESS]. Інтернаціоналістів у смт.Новгородське, м.Торецьк, Донецька область належить на праві власності [PERSON] (а.с. 13). Також, цей факт підтверджений витягом №5069253 від 15.10.2004 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно з Бюро технічної інвентаризації м.Дзержинська (а.с.14). Згідно свідоцтва про одруження серії І-НО №156216 від 09.02.2002 року [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.10) Від зазначеного шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії І-НО №427353 від 03.12.2004 року (а.с.11). Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 14.02.2012 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с.12). З довідки №2349 від 29.01.2018 року ТОВ «Новгородський комбінат господарства» вбачається, що за адресою: Донецька область, м.Торецьк, смт.Новгородське, вул.В. Інтернаціоналістів[ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (позивач); [PERSON] [INFO] (відповідач), та їх донька [PERSON] [INFO]. (а.с.15) Судом встановлено, що з жовтня 2014 року відповідач разом із донькою не мешкає за вказаною адресою, оскілики переїхали до Київської області, та за весь час жодного разу не приїжджала до зазначеної квартири, комунальні послуги не сплачує, поточний ремонт не проводить, власних речей в квартирі не має, тим самим втратила всякий звязок із житлом, що підтверджується актом вуличного комітету від 01.02.2018 року (а.с.16) Таким чином, позивач [PERSON], як власник квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.\~ Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. При вирішенні питання про визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування будинком, суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. У відповідності до Преамбули Закону України «Про охорону дитинства» (далі по тексту - Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. Отже, наявність реєстрації місця проживання відповідача та її доньки в квартирі позивача [PERSON] обмежує права останнього, як власника, і він на підставі ч.3 ст.346 ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права.\~\~\~\~ За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім цього, в силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн., що підтверджується залученою до справи квитанцією про його оплату (а.с.2).

Outcome: approved