Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 08.11.2019 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Барба В.О. Одеського міського нотаріального округу, [PERSON] , [PERSON] про визнання довіреності недійсною. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 06.08.2007 року [PERSON] оформив на [PERSON] довіреність посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барба В.О. за № 2663, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] укласти та підписати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» на виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси у справі №520/21210/18 від 21.10.19 р. складено правову експертизу, відповідно до висновків якої паспорт [NUMBER] , виданий 08.04.2000 року Іллічівським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області громадянину [PERSON] , [INFO] , не був дійсним та придатним для користування, нотаріус не мав права здійснювати нотаріальні дії за умов відсутності в паспорті печатки органу, який видав даний паспорт. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2020 року у справі №520/21210/18 встановлено обставини недійсності з моменту видачі паспорту громадянина України [NUMBER] , виданого 08.04.2000 року, на ім`я [PERSON] , що підлягав обов`язковому обміну у зв`язку з його непридатністю до використання. Таким чином, нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барба В.О. було порушено порядок посвідчення правочину, а саме не дотримано вимог ст. 47 Закону України «Про нотаріат» щодо перевірки відповідності вимогам чинного законодавства документів, поданих для вчинення нотаріальних дій. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2019 року позовну заяву залишено без руху. 28.11.2019 року до Приморського районного суду м. Одеси було подано заяву [PERSON] про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження по цивільні справі у порядку загального позовного провадження. У підготовче судове засідання 05.02.2020 року з`явились позивач та представник позивача, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання 12.03.2020 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином, від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи У судове засідання 21.04.2020 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У судове засідання 09.06.2020 року з`явився представник відповідача та третіх осіб Приватного нотаріуса Барба Віталіна Олександрівна Одеського міського нотаріального округу, Согомонян Л.В., позивач не з`явився, повідомлявся належним чином. 13.08.2020 року від представника третьої особи [PERSON] надійшло клопотання про залишення позову без розгляду. У судове засідання 19.08.2020 року з`явились позивач, представник позивача та представник третьої особи Сачкової Л.М., інші сторони у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. У судове засідання 15.10.2020 року з`явились позивач, представник позивача та представник третьої особи Сачкової Л.М., інші сторони у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. Позивачем заявлено відвід судді, представник третьої особи Сачкової Л.М. подав клопотання про залишення позову без розгляду в порядку п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.10.2020 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід судді. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.10.2020 року позовну заяву залишено без розгляду. 04.11.2020 року представником позивача подано апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15.10.2020 року. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.12.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника [PERSON] на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15.10.2020 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 11.05.2021 року апеляційну скаргу представника [PERSON] на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15.10.2020 року задоволено частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15.10.2020 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. У судове засідання 06.07.2021 року з`явились позивач та представник позивача, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Позивачем заявлено відвід судді. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2021 року зупинено провадження до вирішення питання про відвід головуючого судді. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2021 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Донцова Д.Ю. У судове засідання 23.09.2021 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином, від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи. У судові засідання 26.10.2021 року, 24.11.2021 року з`явились представник позивача та представник третьої особи, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 06.08.2007 року [PERSON] оформив на [PERSON] довіреність посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барба В.О. за № 2663, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] укласти та підписати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 03 грудня 2007 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності № 2663 від 06.08.2007 року, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В. за № 2624. Зазначена квартира на даний час належить [PERSON] на праві приватної власності за договором купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 10.09.2008 року між [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2020 року у справі №520/21210/18 встановлено обставини недійсності з моменту видачі паспорту громадянина України [NUMBER] , виданого 08.04.2000 року, на ім`я [PERSON] , що підлягав обов`язковому обміну у зв`язку з його непридатністю до використання. Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання довіреності недійсною, вказує на недійсність свого паспорту через відсутність печатки на другій сторінці та порушення нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барба В.О. порядку посвідчення правочину, а саме не дотримання вимог ст. 47 Закону України «Про нотаріат» щодо перевірки відповідності вимогам чинного законодавства документів, поданих для вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Статтею 7 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про нотаріат" у державних нотаріальних конторах посвідчуються угоди (договори, заповіти, доручення, шлюбні контракти та ін.). Ст. 36 даного Закону передбачено право приватних нотаріусів вчиняти дії, передбачені ст. 34, за винятками, визначеними цим Законом. Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» та п. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 ( чинної на час посвідчення правочину) при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної ради України від 26.06.1992 року № 2503-Х11 зазначено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладення цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Паспорт видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку. Відповідно пункту 8 Положення термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25 і 45 річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат» не приймаються для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус чи інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляють у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законові. Так, згідно відповіді Кальміуського РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області від 05.12.2018 року паспорт громадянина України [NUMBER] від 08.04.2000 р. на ім`я [PERSON] не є дійсним з моменту отримання власником та підлягає обов`язковому обміну, у зв`язку з непридатністю до використання, оскільки відсутній відбиток мастикової гербової печатки органу оформлення на другій сторінці паспорту. Згідно висновку правової експертизи № 9454 від 21 січня 2020 року, яка була проведена ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз», паспорт [NUMBER] , виданий 08.04.2000 року Іллічівський РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області громадянину [PERSON] , [INFO] , не був дійсним та придатним для користування. Нотаріус не мав право здійснювати нотаріальні дії за умов відсутності в паспорті печатки органу, який видав даний паспорт. Судом встановлено, що Приватним нотаріусом Барба В.О. Одеського міського нотаріального округу під час посвідчення довіреності від 06.08.2007 року, зареєстрованої в реєстрі за №2663, для вчинення нотаріальної дії було прийнято паспорт громадянина України [NUMBER] від 08.04.2000 р. на ім`я [PERSON] , який не відповідав вимогам законодавства, що є порушенням ст. 47 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). За таких обставин, враховуючи вищезазначене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, та врахувавши характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Барба Віталіна Олександрівна Одеського міського нотаріального округу, [PERSON] , [PERSON] про визнання довіреності недійсною підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (постанова від 17 жовтня 2014 року№10) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Тому із відповідача [PERSON] слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved