Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в якому просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме - квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] з 16.12.2020 року, набутої на підставі договору дарування, укладеного з її бабою - [PERSON] . В зазначеній квартирі зареєстрований Відповідач, однак з моменту придбання Позивачем квартири, не проживає в ній. На підтвердження своїх доводів Позивачем надано Акти відвідування квартири від 29.06.2021 року та 08.04.2021 року складених комісією Житлово експлуатаційної дільниці № 408. Позивач також зазначає, що квартира була придбана її бабою [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 18.12.2018 року, в п. 7 якого зазначено, що продавець зобов`язувався зняти Відповідача з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 17 листопада 2021 року, в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280, 281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 13 серпня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні 24 листопада 2021 ркоу задоволено клопотання представника позивача про допит свідків. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 25,7 кв.м., житловою площею 13,4 кв.м., це підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 237371444 від 16.12.2020 року, та Договором дарування від 16.12.2020 року посвідченим Рильською Л.С. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1134, копії яких наявні в матеріалах справи та досліджені судом. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 150079348 від 18.12.2018 року вбачається, що [PERSON] , набула згадану вище квартиру у власність на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2018 року посвідченого Мазепіною В.Г. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 3556, копії яких наявні в матеріалах справи та досліджені судом. При купівлі [PERSON] вказаної квартири в [ADDRESS] , продавець зобов`язувався вжити дій для зняття Відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, про що зокрема, було зазначено в п. 7 договору купівлі-продажу вказаної Квартири від 18.12.2018 року. На даний час в Квартирі зареєстровано двоє осіб, зокрема - одна особа [INFO] та інша особа [INFO] . На підтвердження факту реєстрації в квартирі зазначених осіб Позивачем надано копію Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданого Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією 29.12.2020 року № 13868419. Судом встановлено, що особа [INFO] - це [PERSON] , що зокрема, підтверджується даними про дату його народження, вказану в договорі купівлі-продажу квартири від 18.12.2018 року. Крім того, суд відзначає, що Відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: [ADDRESS] (адреса квартири), що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомості з якого розміщені на офіційному веб-сайті Міністерства Юстиції України та є загальнодоступними і достовірними. 25.02.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця - [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 45 Податкового кодексу України, платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визначається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси. Відповідно до п. 65.1 ст. 65 ПКУ, взяття на облік фізичних осіб - підприємців у контролюючих органах здійснюється за податковою адресою на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, наданих державним реєстратором згідно із Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» Відповідно до статті 9 вказаного Закону, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містяться, зокрема, відомості про місцезнаходження (адреса місця проживання, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем) фізичної особи - підприємця. Відтак реєстрація Відповідача, як фізичної особи - підприємця за адресою квартири додатково підтверджує факт місця його реєстрації у Квартирі. Акти відвідування квартири від 29.06.2021 року та 08.04.2021 року складені комісією Житлово експлуатаційної дільниці № 408 Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва" за участю сусідів Позивача - власників інших квартир у будинку за адресою: [ADDRESS] , в який зазначено, що з січня 2019 року та по теперішній час [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований, але не проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За повідомленням позивача, відповідачі у спірній квартирі не проживають понад 12 місяців та не являються членами його родини. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно ст. 150 Житлового кодексу України власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Відповідно положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України також зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 755/5870/17-ц, з огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. В ході розгляду даної справи відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини їх відсутності в житловому приміщенні. Не містять матеріали справи також і будь-яких доказів того, що позивач або третя особа перешкоджали відповідачам у користуванні житловим приміщенням. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що з червня 2021 року по даний час вона проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , оскільки орендує її. Також вказала, що жодного разу не бачила Відповідача у квартирі та підтвердила той факт, що він там не проживає. Свідок [PERSON] повідомила, що з початку 2019 року та до літа 2021 року регулярно відвідувала квартиру, приблизно раз в тиждень, та інколи залишалась там на ніч, оскільки Позивач є її похресницею. Також зазначила, що жодного разу не бачила у квартирі Відповідача, та підтвердила той факт, що він там не проживає. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи судом не встановлено, покази свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до частини 1 та 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст., 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved