Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми позики, в якому просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 182162,00 грн., три відсотки річних у розмірі 9792,00 грн., індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 43375,00 грн., а всього 235329,00 грн. та судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що 04.09.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір позики в сумі 55930,00 грн., що еквівалентно 7000,00 дол. США, про що складений нотаріально завірений договір позики, умовами договору було передбачено, що відповідач має повернути в строк 04.09.2015 року включно грошові кошти у грошовій одиниці гривня в сумі яка буде еквівалентно 7000,00 дол. США, у разі не повернення до вказаної дати, сплатити 3 % річних від простроченої суми за кожний день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції, однак борг не повернула, що змусило її звернутися до суду з позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити, а також у звязку з повторною неявкою сторони відповідача без поважних причин просив розгляд справи проводити у заочному провадженні. Відповідач та її уповноважений представник в судове засідання повторно не зявилися, надали до суду заяви про відкладення розгляду справи та просили суд визнати їх неявку в судове засіданні поважними. Враховуючи, що відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, тричі подавала до суду заяви про відкладення розгляду справи із зазначенням дат на які може бути присутньою в судовому засіданні, що враховувалося судом в подальшому, при цьому поважні причини неявки суду жодного разу не надала, суд визнав причини повторної неявки відповідача в судове засідання призначене до розгляду 25.10.2017 року неповажними. (а.с. 47,61,77) Крім того, представник позивача [PERSON] - [PERSON] тричі подавала до суду заяви про відкладення розгляду справи із зазначенням дат на які може бути присутньою в судовому засіданні, що враховувалося судом в подальшому та проводилося відкладення розгляду справи на відповідні дати, однак представник відповідача повторно не зявлялася в судові засіданні із зазначенням причин неявки перебування у відрядженні та виклику представника до апеляційного суду Житомирської області, однак доказів, що представник відповідача дійсно перебувала у відрядженні та судовому засіданні, суду не надано, а тому суд визнав причини повторної неявки представника відповідача [PERSON] в судове засідання призначене до розгляду 25.10.2017 року неповажними. (а.с.48,63-64,75-76) На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку представника позивача, який просив розгляд справи проводити в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторони відповідача на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 04.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 55930,00 грн., що еквівалентно 7000,00 дол. США за курсом НБУ на день укладення договору. (а.с. 4) Пунктом 4 вказаного договору сторони домовилися, що позичальник зобовязанийв строк до повернути позикодавцеві грошові кошти у грошовій одиниці гривня в сумі яка буде еквівалентна 7000,00 дол. США за курсом НБУ на день повернення позикодавцеві до 04.09.2015 року включно. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обовязки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору. За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638). За нормою ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не можу ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. (ч.2 ст.58, ст.59 Цивільного процесуального кодексу України) Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов'язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені. Зважаючи на те, що на час звернення до суду, позикодавець відповідач [PERSON] не виконала взяті на себе зобовязання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернула, при цьому термін повернення коштів визначеного в договорі позики минув, добровільно виконувати договірні зобовязання не хоче, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму позики в розмірі 182162,00 грн., сума якого відповідає 7000,00 дол. США за курсом НБУ на день що передує зверненню позивача до суду 27.06.2017 року. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Три проценти річних від суми простроченої позики нараховується від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики. Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, а в силу положень ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до п. 9 договору позики сторони домовилися, що за прострочення виконання зобовязання за договором позики позичальник виплачує пеню в розмірі трьох відсотків від простроченої суми за кожний день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційного встановленого індексу інфляції. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшло своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконала зобовязання щодо повернення позивачу всієї суми грошових коштів, суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 182162,00 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобовязання за період з 05.09.2015 року по 27.06.2017 року, тобто за період з фактичного порушення умов договору позики відповідачем та в межах заявлених позовних вимог, що відповідає ст. 11 ЦПК України, що становить 43375,00 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за період з 05.09.2015 року по 27.06.2017 року, що становить 9792,00 грн., а в загальному сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 235329,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2353,29 грн.

Outcome: approved