Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

В листопаді 2018 року до суду звернувся [PERSON] , в якому просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою за адресою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за цією адресою. Позовні вимоги обгрунтував тим, що він є власником вказаної квартири на підставі договру дарування від 12.05.2018 року. Відповідач у 2009 році була зареєстрована у вказаній квартирі яконука попереднього власника квартири. На теперішній час [PERSON] , померла, а він ніколи не був членом однієї сім`ї з відповідачкою, остання тривалий час у квартирі не проживає, проживає постійно за іншою адресою, комунальні послуги не сплачує, в квартирі відсутні будь-які її речі. Вважаючи, що його права як власника нерухомого майна порушені відповідачем, тому звернувся до суду з даним позовом. Позивач та представник позивача адвокат Ярмолович О.Є. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідачка в судовому засіданні просила відмовити у позові , оскільки вона є спадкоємицею померлої [PERSON] ,, яка є її рідною бабусею та в 2017 році склалал заповіт на її ім`я, яким заповідала їй цю квартиру. З 2012 року вона дійсно проживає за іншою адресою - на дачі в садовому товаристві, але тому, що сама бабуся попросила її пожити окремо, щоб вона спокійно доживала старість одна в картирі. Інщшогожитла вона не має, звернулася до нотаріуса для отримання спадщини, отже має всі права на цю квартиру, а також має намір оспорити в суді договір дарування, за яким позивач, який є її двоюрідним братом, отримав цю квартиру. Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, право власності позивача на спірну квартиру виникло 12 травня 2018 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування , за яким [PERSON] подарувала йому квартиру за адресою [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Як вбачається з копії спадкової справи № 283/2019 до майна померлої [PERSON] , з заявою про прийняття спадщини за заповітом 27.08.2019 року звернулася [PERSON] , крім подання заяви жодних інших дій щодо оформлення своїх спадкових справ не вчинила. 07 липня 2017 року [PERSON] , склала заповіт, яким заповідала все своє рухоме та нерухоме майно, яке їй належитиме на час її смерті, [PERSON] . За вищезазначеню адресою зареєстровано були дві особи - [PERSON] , яка є рідною бабусею [PERSON] , та відповідачка з 03.04.2009 року. На теперішній час в квартирі залишилася зареєстрованою [PERSON] , згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нерухомого майна у власності не має. Позивач є єдиним власникомзазначеної квартири , відповідачка не є і не була членом сім`ї теперішнього власника квартири. Відповідачка в спірній квартирі не проживає, щонайменше з 2012 року ( про що вона визнала в судовому засіданні особисто) , що підтверджується Актом про непроживання останньої в вказаній квартирі та Довідкою голови СТ "Верховина", що [PERSON] , проживає на ділянці [ADDRESS] з 2008 року. Відповідно до норм ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ч.1 ст. 317 ЦК України зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. Враховуючи, що на даний час позивач являється єдиним власником вказаної квартири суд вважає, що він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (квартирою), в тому числі шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування її квартирою, що може бути підставою для зняття її з реєстраційного обліку в квартирі. При цьому, згідно з вимогами ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністюна свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавленоправа користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. А частиною 4 цієї статті встановлено, що до членів сім`ївласника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу (дружина наймача, їх діти і батьки, а також членами сім`ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Отже, з перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. За таких обставин, оскільки колишній власник квартири, втратив право власності на цю квартиру 12.05.2018 при даруванні квартири [PERSON] , разом з [PERSON] втратили право користування цією квартирою і члени його сім`ї, що проживали або були зареєстровані разом з ним в цій квартирі, а саме відповідачка у справі [PERSON] , а тому суд приходить до висновку про задоволення позову та вважає за необхідне визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою . Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, який не скористався своїми процесуальними правами подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. При цьому суд не може прийняти до уваги посилання відповідача на те, що вона є спадкоємцем попереднього власника квартири за заповітом- оскільки вони не мають прававого значення, адже на час смерті [PERSON] , спірна квартира була нею відчужена, а отже не входила до спадкової маси. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: approved