Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті її батька, в обґрунтування якої зазначила, що [INFO] на тимчасово окупованій території України в м. Севастопіль, АРК Крим помер її батько, [PERSON] , [INFO] . Батько був громадянином України та мав статус внутрішньо переміщеної особи, яка мала зареєстроване місце проживання у місті Горлівка, Донецької області, що знаходиться на непідконтрольній території, та фактичне місце проживання на території Вознесенівського району м. Запоріжжя. Вказані обставини підтверджуються паспортом громадянина України на ім"я [PERSON] ; паспортом громадянина України для виїзду за кордон на їм"я [PERSON] ; довідкою від 22.10.2014 року №2304-268 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] ; свідоцтвом про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , що видане 20.10.2021 року відділом ЗАГС Ленінського району м. Севастопіль Управління ЗАГС міста Севастопіль; лікарським свідоцтвом про смерть [PERSON] серія [NUMBER] , що видане 19.10.2021 року Державною бюджетною установою охорони здоров`я «Міська лікарня» №1; фотокарткою могили [PERSON] . Після смерті батька, вона звернулась до Вознесенівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за проведенням державної реєстрації смерті органами державної влади України та отриманням свідоцтва про смерть [PERSON] для чого подала вищезгадане свідоцтво про смерть, що видане в м. Севастополь, проте в усному порядку вказаним органом РАЦС їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті мого батька, оскільки для підтвердження факту смерті було подано документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті її батька [PERSON] та реєстрація цього факту органами державної влади України необхідна їй для можливості отримання в органах Пенсійного Фонду України допомоги на поховання згідно ст. 53 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також для можливості оформлення спадщини після померлого. Заявник просить встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Магнітогорськ Челябінської області, що помер [INFO] на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, а саме: у місті Севастополі, Автономна Республіка Крим. Заявник в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Вознесенівського районного у м. Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті, яке полягає у з`ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану, та від оголошення особи померлою. В свою чергу, вимогами частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п. п. 1 п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 № 52/5 (у ред. Наказу МЮУ 24.12.2010 № 3307/5) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. З матеріалів справи суд встановив, що заявниця [PERSON] є рідною донькою [PERSON] підтверджується копією її свідоцтва про народження, де [PERSON] зазначений її батьком, свідоцтвом про укладення шлюбу, а також копією паспорту. [INFO] у м. Севастополь, Арк. помер батько заявниці - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть яке видано відділом запису актів цивільного стану Ленінського району м. Севастополя, управління ЗАГС м. Севастополя, серії [NUMBER] . Заявник [PERSON] звернулася до Вознесенівського районного у м. Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) для державної реєстрації смерті [PERSON] , проте заявнику було відмовлено, оскільки для підтвердження факту смерті було подано документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Враховуючи, що надане [PERSON] свідоцтво про смерть [PERSON] не може бути прийнято органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті останнього, отримати свідоцтво про смерть батька на бланку українського зразка у м. Севастополь, яке є територією, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, очевидно не може, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відповідно до роз`яснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 18 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. Таким чином, заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті свого батька, що унеможливлює отримання нею свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Встановлення факту смерті [PERSON] має для [PERSON] юридичне значення, так як дозволяє провести державну реєстрацію смерті та отримати свідоцтво про смерть встановленого зразка для отримання допомоги на поховання , а також можливості отримання спадщини. За таких обставин, заява [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки заявниця є громадянином України, її відносини із померлим [PERSON] підтверджені документами, які містяться в матеріалах справи. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved