Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовною заявою про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07 липня 2012 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 565. Від шлюбу у подружжя народився син - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем. Спільне життя у подружжя не склалось, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Після припинення спільного проживання та розірвання шлюбу, спільний син залишився проживати з матір'ю. Батько - відповідач після розірвання шлюбу самоусунувся від виховання сина, участі в матеріальному забезпеченні сина не брав. Тягар матеріального забезпечення потреб спільного сина повністю покладений на матір хлопчика - позивача. Позивач житлом забезпечена, має стабільний заробіток, працює в Дніпровському національному університеті імені Олеся Гончара викладачем, має вчений ступінь доцента кафедри адміністративного і кримінального права, характеризується за місцем роботи позитивно. Зважаючи на малолітній вік спільної з відповідачем дитини та небажання батька брати участь у вихованні дитини та її утриманні, хлопчик не має психологічного потягу до батька, не вважає його своїм батьком. Згідно довідки № б/н від 30.11.2017 р., виданої ФОП [PERSON] [PERSON], [INFO], відвідує розвиваючі заняття, які проводяться по методикам ГО СКЦ «Аіст» з серпня 2017 року по теперішній час. Протягом усього періоду відвідування дитиною закладу батько дитини - [PERSON] жодного разу з дитиною не приходив, успіхами та досягненнями сина не цікавиться. Забирає та приводить на заняття, носить оплату за послуги лише мати. Згідно довідки № б/н від 01.12.2017 р., виданої педіатром Медичного центру сімейної медицини», дитина - [PERSON], [INFO], перебуває на обліку лікаря в Клініці сімейної медицини з дня народження по теперішній час. Протягом усього періоду відвідування медичного закладу батько дитини - [PERSON], жодного разу лікувального закладу не відвідував, здоров'ям сина не цікавився, медичному персоналу невідомий. На прийом до лікаря дитину приводить мати. Позивач звернулась із заявою до органу опіки та піклування Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області із проханням надати висновок щодо можливості позбавлення відповідача батьківських прав. Рішенням вказаного органу від 20.12.2017 р. рекомендовано позбавити відповідача батьківських прав. Відповідач - батько дитини участі в утриманні спільного сина не бере, ані в грошовій, ані в натуральній формі. Позивач вважає можливим просити суд разом з вимогами про позбавлення батьківських прав стягнути з відповідача на утримання сина аліменти. Просить суд позбавити [PERSON] (ІПН [NUMBER]), [INFO], батьківських прав у відношенні малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Стягнути з [PERSON] (ІПН [NUMBER]) аліменти на утримання [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28.12.2017 року було відкрито спрощене провадження у даній справі. Клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходили. Позивача в судове засідання не з'явилася, надала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглянути за її відсутністю, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з?явився. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на що, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Факт родинних відносин між відповідачем [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], підтверджується копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER], виданого Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 20.11.2012 року, в якому зазначено відповідача як батька дитини. На підставі рішення Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 15.01.2014 року, шлюб між сторонами розірвано. Згідно довідки № б/н від 30.11.2017 року, виданої ФОП [PERSON], дитина [PERSON], [INFO], відвідує розвиваючі заняття, які проводяться по методикам ГО СКЦ «Аіст» з серпня 2017 року по теперішній час, батько дитини - [PERSON] протягом усього періоду відвідування дитиною закладу жодного разу з дитиною не приходив, успіхами та досягненнями сина не цікавиться. Забирає та приводить на заняття, вносить оплату за послуги лише мати. Згідно довідки № б/н від 01.12.2017 р., виданої педіатром Медичного центру «Клінінки сімейної медицини», дитина - [PERSON], [INFO], перебуває на обліку лікаря в Клініці сімейної медицини з дня народження по теперішній час. Протягом усього періоду відвідування медичного закладу батько дитини - [PERSON], жодного разу лікувального закладу не відвідував, здоров'ям сина не цікавився, медичному персоналу невідомий. На прийом до лікаря дитину приводить мати. В матеріалах справи є висновок Служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 24.01.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], по відношенню до дитини [PERSON], [INFO], з якого вбачається, що батько дитини ухиляється від виконання своїх обов'язків, не цікавиться, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з сином, свідомо нехтує своїми обов'язками з виховання та матеріального забезпечення своєї дитини. Вихованням та утриманням дитини займається мама, [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України). У відповідності до статті 3 «Конвенції про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Європейська конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя спричиняє порушення статті 8 Європейської конвенції, за винятком випадків, коли воно здійснюється «згідно із законом», має ціль або цілі, що є легітимними згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення згаданої вище цілі або цілей (пункт 83 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гаазе проти Німеччини»). При цьому, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Європейської конвенції (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»). Так, в даній конкретній ситуації позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Європейської конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Можливість такого втручання передбачена національним законом. Зокрема, відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України (далі СК) батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. А відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків (пункт 18 Постанови). Виходячи з конкретних обставин справи втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод малолітньої дитини [PERSON], що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Європейської конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети» такого втручання. В судовому засіданні знайшло підтвердження, що відповідач не займається вихованням дитини, не утримує її матеріально, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, він фактично усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не вживає заходів, щодо поліпшення взаємовідносин з дитиною, а вихованням та утриманням дитини займається його мати [PERSON]. Така поведінка відповідача викликана його умисними тривалими діями, які не спрямовані на виконання [PERSON] своїх батьківських обов'язків. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що є підставою для позбавлення батьківських прав. При задоволенні позову про позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину ( ч.3 ст.166 Сімейного Кодексу України ). У відповідності до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з ч. 1,2 ст. 179 СК України Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. На підставі ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, яка відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України визначається судом. Відповідності до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Враховуючі обставини перелічені у ст.182 СК України, суд вважає необхідним вимоги позивача про стягнення аліментів задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду, тобто з 28.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, щомісячно. Таким чином, суд, з'ясувавши всі обставини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в сумі 640 грн. 00 коп., за вимогу майнового характеру (про стягнення аліментів), та на користь позивача 640,00 грн. за вимогу не майнового характеру (про позбавлення батьківських прав). На підставі викладеного,

Outcome: approved