Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом, про визнання [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS]. Вказані вимоги мотивувала тим, що вона разом із своїми батьками є співвласником вказаної квартири в рівних частинах, де зареєстрований її колишній чоловік - відповідач по справі. Проте, з часу розлучення, а саме, з 2010 року останній виїхав на інше місце проживання та категорично не погоджується самостійно та добровільно знятись з реєстрації. В квартирі позивача відсутні речі і майно відповідача, він не з'являється до даної квартири, не цікавиться нею та не сплачує комунальні послуги за зазначене житло. Наразі, позивач прагне продати квартиру, втім, позбавлена такого права через зареєстроване в ній місце проживання відповідача, у зв'язку із чим, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом порушеного права. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у справі, місце реєстрації якого за адресою, зазначеною в позові, підтверджено відповіддю на запит суду (а.с. 23), викликався в судове засідання на 14.01.2018 р. та 19.03.2019 р. рекомендованим поштовим відправленням. Поштове відправлення на ім'я відповідача повернулося без вручення адресату з позначкою листоноші «за закінченням терміну зберігання» (а.с.29,34), в судові засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, з заявами про відкладення розгляду справи з певних причин або про розгляд справи в його відсутність до суду не звертався, відзив на позов не подав. З зазначених підстав суд розглядає справу у відсутність відповідача за наявних у ній доказів з постановленням заочного рішення, відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS], за домовленістю з позивачем та обізнаний про те, що біля 9 років відповідач не проживає в даній квартирі, та не цікавиться побутово-комунальними питаннями, не з'являється за згаданою адресою. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази і дав оцінку добутим доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 01.10.1993 р. Шевченківською районною державною адміністрацією (а.с. 18), вбачається, що квартир, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному, при цьому 16.02.2008 р. за р. № 2-1566 посвідчено договір дарування 1/3 част. квартири від імені [PERSON] на ім'я [PERSON]. Згідно інформаційної довідки КВ-2017 №50322 від 26.12.2017 р. квартира за адресою: [ADDRESS], зареєстрована за 1/3 ч. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 01.10.1993 р. Шевченківською районною державною адміністрацією, та 1/3 ч. [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 4 від 16.02.2008 р. № 2-1566 (а.с. 14). З копії паспорта відповідача вбачається, що останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17), що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 1882284 від 02.10.2018 р. (а.с. 23). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 25.11.2010 р., актовий запис № 512 (а.с. 11), сторони розірвали шлюб 25.10.2010 року. З пояснень у судовому засіданні позивача та свідчень свідка судом встановлено, що відповідач, будучи зареєстрованим у квартирі позивача, з дня припинення відносин з позивачем у квартирі не проживає. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Згідно із п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Оскільки відповідач не є власником квартири, не проживає в ній, не є членом сім'ї власника квартири - позивача, витрати по утриманню квартири не несе, комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що реєстрація відповідача в квартирі позивача порушує право останньої як власника квартири. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved