Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю позивачки та відповідача в період з 1999 року по жовтень 2013 року, визнання майна, яке складається з будинку [ADDRESS] та нежилого приміщення [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача та визначення порядку поділу майна між ними. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що факт спільного проживання однією сім'єю з відповідачем підтверджується фотографіями з їх сімейного альбому та показаннями свідків. За час спільного проживання однією сім'єю позивачка та відповідач за рахунок спільних грошових та трудових затрат провели реконструкцію та значні прибудови до будинку [ADDRESS], внаслідок чого вартість будинку значно збільшилась. Також в період спільного проживання позивачки та відповідача однією сім'єю ними було придбано у власність нежиле приміщення [ADDRESS]. За уточненим позовом просить суд встановити факт її проживання однією сім'єю з відповідачем в період з січня 2004 року по жовтень 2013 року, визнати майно, яке складається з будинку [ADDRESS] та нежилого приміщення [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на ? частину будинку [ADDRESS] та на ? частину приміщення [ADDRESS]. Позивачка та її представник в судовому засіданні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги не визнали. Відповідач надав до суду заперечення на позовну заяву, зазначив що між ним та позивачкою в дійсності існували дружні стосунки, які не мали нічого спільного із шлюбними відносинами, вони не проживали разом та не мали спільного побуту. Будівельні роботи з реконструкції будинку [ADDRESS] були закінчені в червні 2002 року, а нежиле приміщення [ADDRESS] було придбано й використовувалось ним в його підприємницькій діяльності. Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, розглянувши й дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, встановив наступне. Судом встановлено, що відповідачу належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] виданого 25.12.2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради та нежиле приміщення [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу р.2-2064 посвідченого 08.05.2005 року Шостою Одеською державною нотаріальною конторою. Згідно матеріалів перевірки від 28.10.2013 року ЖЕУ № 16585, які до суду надійшли з Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, [PERSON] зверталась із заявою стосовно неправомірних дій [PERSON], який не повертає їй особисті речі. З пояснень [PERSON] прийнятих ДІМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області - [PERSON] знайомий з [PERSON] з 1979 року, з 1999 року вони почали підтримувати більш близькі стосунки, періодично проживали разом та бачились за адресою [ADDRESS]. Весною 2013 року вони розійшлися і [PERSON] залишила належні їй речі. Зобов'язався при зустрічі повернути всі речі, які належать [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома із позивачкою з 1996 року, яка познайомила її з відповідачем у 2002 році. Знає їх як сімейну пару. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачкою та відповідачем з 1979 року, так як вони всі проживали в одному багатоквартирному будинку по [ADDRESS]. В подальшому позивачка та відповідач почали підтримувати сімейні стосунки та проживали у відповідача в будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачкою з 1990 року. На початку 2000-х років позивачка познайомила її з відповідачем, як з чоловіком. До 2013 року сім'я [PERSON] та сім'я позивачки й відповідача дружили, зустрічалися на святах, як у [PERSON] так і в будинку де мешкали позивачка і відповідач. Також вона спростувала пояснення відповідача щодо наявності романтичних відносин між нею і відповідачем, оскільки ніяких романтичних стосунків у них ніколи не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знайомий з відповідачем з 2002 року по роботі. Приблизно в 2003 році відповідач познайомив його з позивачкою, яку представив як кохану. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з відповідачкою багато років, а з 2007 року зустрічалася з нею на її роботі по вул. Осипова, де остання працювала з відповідачем. Судом критично оцінюється пояснення свідка [PERSON], яка є родичкою відповідача і в судовому засіданні пояснила, що знайома з відповідачкою. Про стосунки відповідача й позивачки їй відомо, що вони інколи зустрічались з 2002 року. Романтичні стосунки між ними припинились приблизно в 2004-2005 роках. З наведеного вище суд прийшов до висновку про доведеність факту проживання позивачки й відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року по жовтень 2013 року. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 432 від 22.08.2014 року ринкова вартість будинку [ADDRESS] станом на листопад 2000 року складає 53,5 тис. грн., вартість будівельних робіт з реконструкції будинку станом на дату його прийому в експлуатацію 07.09.2007 року складає 386,735 тис. грн., ринкова вартість будинку станом на вересень 2007 року складає 1 543 000 грн. Тобто наявний факт збільшення вартості спірного будинку внаслідок його реконструкції. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Статтею 74 Сімейного кодексу України регламентовано - якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Стороною відповідача не надано жодного доказу, які б спростовували посилання позивачки та ставили під сумнів факт проживання однією сім'єю. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя . Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту - визначено частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного кодексу України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 1, 2 статті 71 Сімейного кодексу України визначає - поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України та п. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а також за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України у п. 30 постанови № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного мана подружжя", при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України. У відповідності до ч.1 ст.62 Сімейного кодексу України - якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: approved