Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] посилаючись в обґрунтування своїх вимог на наступне. 21 серпня 2008 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], який був зареєстрований у Першому відділі реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції у м. Одеса, про що в книзі реєстрів актів про одруження від 21.08.2008 року зроблено запис № 532. 19.10.2011 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний, згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2011 року, справа № 2/15221/11060/11. Від шлюбу у позивача та відповідача народилась донька - [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилась проживати разом зі [PERSON] Донька позивача та відповідача навчається в Одеській загальноосвітній школі № 77 в 2-Б класі. Позивач, з метою підготовки до самостійного життя, приділяє дуже багато уваги та часу її вихованню, навчанню та розвитку, не шкодує коштів на розширення світогляду дитини, що підтверджується наступним. Позивач працює у Комунальному підприємстві «ТЕПЛОПОСТАЧАННЯ міста ОДЕСИ» на посаді контролера теплового господарства та має позитивну характеристику з місця роботи. З 16 лютого 2017 року по теперішній час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. Місце працевлаштування відповідача не відомо. З 2011 року, тобто з моменту розірвання шлюбу, відповідач взагалі не цікавився своєю дитиною, також весь цей час його не хвилює матеріальне забезпечення, фізичний та духовний розвиток доньки. Така поведінка відповідача, на думку позивача, свідчить про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Дитина проживає з матір'ю - позивачем по справі та знаходяться на її утриманні, так як саме позивач забезпечує дитину всім необхідним для її нормальної життєдіяльності: купує харчові продукти, сезонний одяг, сплачує за навчання та за додаткові курси, необхідні для розвитку дитини, покриває витрати на медичний догляд, а також купує інші речі, яких потребує дитина. Відповідно до характеристики Одеської загальноосвітньої школи № 77 [PERSON], [INFO], дівчина завжди охайна та чисто одягнена, що характеризує матір з позитивної сторони. Батько [PERSON], школу і батьківські збори не відвідував. [PERSON] на території та поза школою з його малолітньої дитиною не зустрічався. З питання виховання та навчання дитини ні з вчителями, ні з адміністрацією школи не зв'язувався. Сусіди та друзі родини позивача а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в своїх поясненнях зазначили, що вони підтверджують, що відповідач [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини. Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надав до суду висновок від 18.09.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву у відповідності до якої позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, розглянувши справу у її відсутність, згоден на заочний розгляд справи. Розглянувши матеріали справи та заслухавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд виходить з наступного. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН згідно резолюції 1386 (ХІV) від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитина потребує любові і розуміння та повинна зростати в умовах турботи, знаходитись під піклуванням і відповідальністю своїх батьків. Стаття 51 Конституції України та статті 150 і 180 Сімейного Кодексу України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до повноліття. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважити гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість. Такий же обов'язок покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту». Аналізуючи вказані норми закону, суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини завжди є актом свідомої винної поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити. Суд за наявними матеріалами дійшов висновку, що дійсно відповідач [PERSON] вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться її духовним та матеріальним станом, не цікавиться дитиною. Судом встановлено, що від шлюбу у позивача та відповідача народилась донька - [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилась проживати разом зі [PERSON] Приписами ч. 1 статті 164 СК України регламентовано, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до роз'яснень пунктів 15,16,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Але разом з тим суд приймає до уваги і положення п. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року із змінами, схваленими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 21 грудня 1995 року, згідно якого в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. По справі встановлено, що відповідач [PERSON] не приділяє достатньо уваги своїй дитині з 2011 року, після розірвання шлюбу. Не виявляє батьківського піклування, ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, тому позбавлення її батьківських прав буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини. Вказані обставини підтверджуються поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], характеристикою на дитину [PERSON], [INFO], учениці 2-Б класу Одеської загальноосвітньої школи №77, довідками зі школи, письмовими поясненнями [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], висновком органу опіки, висновком ВКК № 31 від 13.02.2018 року. Суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. (справа "Хант проти України" від 07.12.2006 року). Суд зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. З врахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дочки. Одночасно суд роз'яснює положення ст. 169 СК України, згідно якого відповідач не позбавлений можливості у поновленні її батьківських прав. Крім того, згідно ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Частина 3 ст. 166 СК України передбачає, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 СК, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 182 СК, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 191 СК, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я і матеріальне становище відповідача, інші обставини справи та вважає за необхідне стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця. Крім того, ч.5 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved