Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], мотивуючи тим, що з 03 березня 2012 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час перебування у шлюбі у подружжя народилась дитина - син [PERSON], [INFO], однак спільне сумісне життя подружжя не склалося, вони мають різні погляди на життя та ведення домашнього господарства, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, пов'язаних з місцем проживання, працевлаштування та збереження родинних стосунків, що призвело до втрати любові та поваги один до одного, ці обставини перешкоджають подальшому існуванню подружжя, як повноцінного союзу жінки та чоловіка, з 20 грудня 2012 року подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, позивач вважає, що шлюб існує формально, у зв'язку з чим просить розірвати шлюб. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суду не повідомила, до початку судового засідання звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, заперечує щодо вжиття судом заходів для примирення подружжя. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, відповідач подав до суду нотаріально посвідчену заяву датовану10 листопада 2015 року, за змістом заяви відповідач дає згоду на розірвання шлюбу з громадянкою України [PERSON] та просить в розглядати справу без його участі. Представника позивача - [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає, просить позов задовольнити та розірвати шлюб між сторонами, з урахуванням позиції відповідача про визнання позову. Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право». Закон України «Про міжнародне приватне право» визначає приватноправові відносини як відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб'єктами яких є фізичні та юридичні особи. (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про міжнародне приватне право") Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначається правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. На підставі ст. ст. 103, 110 СК України розірвання шлюбу за рішенням суду можливе як за спільною заявою подружжя, так і за заявою одного із подружжя. Крім того, у ч. 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до положень ст.279 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, а також шлюбу іноземців між собою в Україні здійснюється за законом України. Виходячи з положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Виходячи зі змісту позовної заяви та наявних у справі доказів, судом встановлено, з 03 березня 2012 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час шлюбу у подружжя народилась дитина - син [PERSON], [INFO], сімейне життя подружжя не склалось з причин різних поглядів на сімейне життя та вирішення соціально-побутових проблем, пов'язаних з місцем проживання, працевлаштування та збереження родинних стосунків, з грудня 2012 року подружжя спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, наполягають на припиненні шлюбу. Відповідно до статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі. Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України). Враховую наведені сторонами підстави припинення сімейно-шлюбних відносин, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими, тривалий час сторони сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. При цьому, суд враховує позицію відповідача, який в судовому засіданні визнав позов, не заперечував факт припинення сімейно-шлюбних відносин між подружжям, а відповідно до положень ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнанні сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. В порядку ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документу. (а.с.2) Враховуючи наведене та

Outcome: approved