Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Державний навчальний заклад «Професійно-технічне училище №21 м.Калинівка» звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що «Професійно - технічне училище №21 м.Калинівка» є державним навчальним закладом. Фінансування училища здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. На балансі училища перебуває будівля студентського гуртожитку, розташована по [ADDRESS] (згідно спільного Наказу Голови Фонду державного майна України та Міністерства освіти України № 566/84 від 30.03.99 р. «Про передачу державного майна»). Власником вказаного гуртожитку є Держава Україна в особі Міністерства освіти і науки України. В даному гуртожитку, а саме: в кімнаті [ADDRESS] з 1989 року зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON]. З 2007 року по даний час відповідачі у гуртожитку не проживають, майно в кімнаті відсутнє. Мають заборгованість по оплаті за користування кімнатою та опаленні. У 2007 році відповідачі придбали квартиру [ADDRESS], де і проживають. Тобто, відповідачі ще у 2007 році вибули з гуртожитку на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, однак не знялись з реєстрації. А враховуючи, що будівля гуртожитку знаходиться в оперативному управлінні училища, реєстрація відповідачів у гуртожитку перешкоджає училищу в певній мірі виконувати покладені на нього функції щодо надання освітніх послуг та використання приміщення для розміщення студентів, робітників. За вказаних обставин представник ПТУ-21 м.Калинівка звернувся в суд з даним позовом. Ухвалою Калинівського районного суду від 06.12.2016 року в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів до участі у цивільній справі №132/1114/16-ц за позовом Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище № 21 м.Калинівки» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням було залучено - Міністерство освіти і науки України (пр.Перемоги,10 м.Київ, 01135). 02.08.2017 року ухвалою Калинівського районного суду було залишено без розгляду позовні вимоги Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище №21 м.Калинівка» по цивільній справі за позовом Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище №21 м.Калинівка» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів: Міністерства науки і освіти України про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням-кімнатою [ADDRESS] В судове засідання представник Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище №21 м.Калинівка»- адвокат [PERSON] не з'явилась, проте від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідачів - адвокат Катрич П.С. та відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з мотивів наведених у запереченні. Представник третьої особи - Міністерства освіти і науки України на підставі довіреності Кравець А.О. в судове засідання не з'явилася, проте згідно письмових пояснень позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу та свідка, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 29.09.2016 року №1162 «Про закріплення державного майна за ДНЗ «Професійно-технічне училище №21 м.Калинівка», за ДНЗ «Професійно-технічне училище №21 м.Калинівка» закріплено на праві оперативного управління нерухоме майно (згідно додатку до наказу), зокрема: гуртожиток в [ADDRESS], площею 2072,9 кв.м. Згідно листа Міністерства освіти і науки України №34-1-04/5359 від 27.11.2015 року Департамент освіти і науки облдержадміністрації підтримує клопотання директора професійно-технічного училища №21 м.Калинівка щодо передачі частини гуртожитку по [ADDRESS] у комунальну власність територіальної громади. Дане приміщення було передано навчальному закладу спільним наказом Фонду державного майна та Міністерства освіти і науки України від 30.03.1999 року №566/84 «Про передачу державного майна», в якому на момент передачі проживало 14 сімей. Ордери на їх проживання були видані Калинівським машинобудівним заводом. У відповідності до вимог ст.129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Калинівським машинобудівним заводом [PERSON] видано ордер на житлову площу в гуртожитку №183, на право зайняття з сім'єю з трьох чоловік житлової площі в гуртожитку по [ADDRESS], розміром 18 кв.м. на підставі спільного рішення адміністрації профспілкового комітету і комітету комсомолу Калинівським ПО «Харчомаш» від 02.12.1988 року. Згідно цього ордеру родинне відношення з особою на ім'я якого видано ордер були: [PERSON] - чоловік та [PERSON] - син (а.с.68). Згідно доповідних записок та акту комендантів гуртожитку Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище №21 м.Калинівка» [PERSON] від 01.02.2016 року, [PERSON] від 30.03.2009 року, мешканці кімнати [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] в гуртожитку не проживають з 01.10.2007 року по даний час (а.с.5,6,7). Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція проголошує право на житло. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений з нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Статтею 6 ЖК УРСР визначено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Правовий режим гуртожитків урегульовано главою 4 цього Кодексу. Згідно із ст.ст. 127, 128, 129 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. За змістом указаних норм жила площа в гуртожитку надається особам, які перебувають із підприємством у трудових відносинах. Порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання регулюється Примірним положенням про гуртожиток, яке затверджене Радою Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208. Відповідно до пунктів 1, 2 Примірного положення про гуртожиток, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р., яке діяло на момент вселення відповідачів в гуртожиток, воно встановлює порядок надання та користування цими гуртожитками, які призначаються для проживання в тому числі робітників на період їх роботи. Відповідно до п.3 Положення про гуртожиток, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництвата житлово-комунального господарства України 27.04.2015 №84, дія цього Положення поширюється на гуртожитки для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, інших громадян у період роботи або навчання. Тобто, порядок користування житловим приміщенням в гуртожитках регулюється вищезазначеними положеннями. Відповідно до ст.130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР, з якої вбачається що відносини, які складаються між мешканцем гуртожитку і його володільцем, є договірними і відносяться до різновиду договору найму жилого приміщення. Чинне законодавство України передбачає декілька різновидів договорів користування житлом: договір комерційного найму (оренди) житла (глава 59ЦК України), договір найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду (глава 2 ЖК УРСР ), договір соціального найму (Закони України «Про житловий фонд соціального призначення» і «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»). Правове регулювання договорів оренди, найму та соціального найму житла має свої відмінності через належність права власності житлового фонду, межі нормативно-правового регулювання, суб'єктний склад, строки дії, коло прав і обов'язків, особливі підстави припинення, способи захисту тощо. Регулювання відносин з користування гуртожитками "прив'язане" до спеціального правового статусу цього житла. Тому норми глави 4 ЖК УРСР, Примірного положення про гуртожитки, а також інші норми житлового законодавства стосовно гуртожитків є спеціальними по відношенню до норм цивільного законодавства. Якщо відносини не врегульовані спеціальним законодавством про гуртожитки, необхідно керуватися загальними нормами про договір найму житла як інституту житлового права. В силу ст.62 ЖК УРСР, ч. 3 ст. 810 ЦК України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Права і обов'язки сторін договору найму житла в гуртожитку визначені Примірним положенням про гуртожитки та положеннями про окремі види гуртожитків (Примірним положенням про студентський гуртожиток вищого навчального закладу, Інструкцією щодо організації надання житлової площі у гуртожитках Збройних Сил України тощо), правилами внутрішнього розпорядку у гуртожитку, Типовим договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою КМУ від 12.07.2005 року №560, а також укладеним договором найму. До договору найму житла у гуртожитку, що є об'єктом права приватної власності, застосовуються положення ЦК України, якщо вони не суперечать нормам житлового законодавства. Строки договору найму житла у гуртожитку визначаються тривалістю потреб, для яких воно надається: на період навчання або виконання роботи за строковим трудовим договором, безстроково, якщо гуртожиток наданий у зв'язку з укладенням трудового договору на невизначений строк. У відповідності до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а у відповідності до ч.2 ст.57 цього Кодексу ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона проживає по сусідству у кімнаті гуртожитку [ADDRESS] з [PERSON] та [PERSON], які постійно з 1988 року і по даний час проживають у кімнаті [ADDRESS]. Враховуючи, що [PERSON] працює за кордоном, тому час від часу, на період роботи, він відсутній за місцем проживання. [PERSON] постійно проживає в кімнаті [ADDRESS]. Кімната повністю обладнана побутовою технікою та меблями. У 2017 році в кімнаті був проведений ремонт. Крім того, вона разом із [PERSON] нещодавно купили спільну газову плиту. Факт тимчасової відсутності в гуртожитку відповідача [PERSON] підтверджується матеріалами справи, а саме: проїзними документами (а.с.74-85, дозволом на роботу іноземцю або особі без громадянства (а.с.86) та повідомленнями про прибуття іноземця або особи без громадянства в місце перебування (а.с87-92), з яких вбачається, що останній був відсутній за місцем проживання, в зв'язку з перебуванням на роботі за кордоном. Крім того, суд критично оцінює доводи представника позивача щодо проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS], власником якої являється [PERSON], оскільки шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано 12.08.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції Вінницької області 17.12.2008 року, серія [NUMBER]. Також згідно довідки №945 від 13.06.2016 року, виданої КП «Житловик», в квартирі [ADDRESS] зареєстрована лише [PERSON] Суд також критично оцінює доводи представника позивача - адвоката [PERSON] щодо заборгованості відповідачів по оплаті за користування кімнатою та опаленням. Дані доводи спростовуються наступним. Так, рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 12.11.2015 року, яке ухвалою апеляційного суду від 24.02.2016 року залишено без змін, зобов'язано Професійно-технічне училище №21 м. Калинівка Вінницької області припинити нарахування [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] житлово-комунальних послуг, а саме: плати за опалення та послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за незатвердженими тарифами до затвердження цих тарифів у встановленому законом порядку. Зобов'язано Професійно-технічне училище №21 м. Калинівка Вінницької області зробити перерахунок вартості спожитих позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] житлово-комунальних послуг, а саме: плати за опалення та плати за користування житлом (послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), які нараховані за незатвердженими в установленному законом порядку тарифами, шляхом зняття сум вартості цих послуг з особового обліку ПТУ №21 м. Калинівка Вінницької області - за період з 01.06.2013 року по 01.02.2015 рік, [PERSON] - за період з 01.02.2012 року по 01.02.2015 рік, відповідно до вимог чинного законодавства. В задоволенні зустрічного позову Професійно-технічного училища №21 м. Калинівка Вінницької області до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовити. Крім того, даним рішенням встановлено, що відповідачі є наймачами житлового приміщення в гуртожитку, а саме кімнат і дане приміщення знаходиться в їх відособленому користуванні. Дане рішення набрало законної сили, а тому у відповідності до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню. Отже, як було встановлено в судовому засіданні відповідачі проживають в гуртожитку з 1988 року, підставою для проживання в гуртожитку є ордер на житлову площу в гуртожитку. Заборгованості за житлово-комунальні послуги не мають. Таким чином, отримавши ордер на житлову площу в гуртожитку та вселившись в нього, набули право на користування житловим приміщенням гуртожитку. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За вказаних обставин, суд прийшов до висновку про безпідставність заявлених Державним навчальним закладом «Професійно-технічне училище №21 м.Калинівка» в порядку ст. 107 ЖК УРСР позовних вимог та відмову в їх задоволенні. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Так, у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом судової справи, а у відповідності до ч.3 цієї ж статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати на правову допомогу. Частинами 1, 2 статті 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. За змістом статті 84 ЦПК України, склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно- правовим актом. Так, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу врегульовано Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у відповідності до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні (стаття 1). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наданий адвокатом відповідачів розрахунок витрат на правову допомогу узгоджується із вимогами, встановлених статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Тому, враховуючи обставини справи та прийняте судом рішення, суд приходить до висновку, про стягнення з Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище №21 м.Калинівка» на користь [PERSON] та [PERSON] по 1847,60 грн. витрат на правову допомогу. Крім того, враховуючи, що позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, суд вважає необхідним у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved