Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий дім «Позика» про визнання договору недійсним та стягнення коштів посилаючись на те, що 14 листопада 2013 року позивачка уклала із ТОВ «Фінансовий дім «Позика» Договір №000666 з метою отримання в кредит коштів в сумі 50 000 грн. На виконання умов договору [PERSON] сплатила гарантійний платіж в сумі 4 500 грн. Також, нею було внесено ряд платежів на загальну суму 11 538 грн. 85 коп. Отже, на користь ТОВ «Фінансовий дім «Позика» позивачкою перераховано коштів на загальну суму 16 038 грн. 85 коп., однак саму позику не отримала. Вважає, що Договір укладено із використанням нечесної підприємницької діяльності та на забезпечення діяльності пірамідальної схеми, шляхом введення споживача в оману, юридичною особою, яка не мала відповідного дозволу на надання фінансових послуг. Просить визнати недійсним Договір №000666 від 14.11.2013 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовий дім «Позика». Стягнути із ТОВ «Фінансовий дім «Позика» на її користь кошти в сумі 11 538 грн. 85 коп., а також 243,60 грн. судового збору. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий дім «Позика» повторно в судове засідання не з»явилася, і не повідомила суд про причину своєї неявки, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Згідно отриманих судом письмових заперечень вони позовних вимог не визнають, проти їх задоволення заперечують, посилаючись на те, що [PERSON], як сторона договору, не є споживачем, а є стороною договору простого товариства. [PERSON] в оману не вводили, договір направлений на реальне настання правових наслідків, без введення в оману щодо умов договору. Крім того, згідно п. 6.1 Регламенту спільної діяльності, партнер має право відмовитися від договору без пояснення причин, надіславши поштою заяву на адресу (для кореспонденції) управителя протягом трьох календарних днів з моменту підписання договору. Партнеру повертається на його банківський рахунок раніше сплачена сума гарантійного платежу, протягом 30 календарних днів з дня отримання заяви. Протягом згаданого терміну заяву про розірвання Договору на адресу для кореспонденції ТОВ»Фінансовий дім «Позика» надіслано не було. Відповідно до ч.3 ст.169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. 14 листопада 2013 року [PERSON] уклала із ТОВ «Фінансовий дім «Позика» Договір №000666 з додатком 1 («Регламент спільної діяльності») та Додатком 2, метою якого було отримання [PERSON] в кредит коштів в сумі 50 000 грн. На виконання умов даного Договору, [PERSON], на момент підписання Договору, було внесено на розрахунковий рахунок ТОВ «Фінансовий дім «Позика» гарантійний платіж в сумі 4 500 грн., що стверджується квитанцією №ПН1122 від 14.11.2013 р. Також, [PERSON] було внесено на рахунок товариства ряд платежів на загальну суму 11 538 грн. 85 коп., про що свідчать квитанції від 17 грудня 2013 р. по 320,51 грн. кожна та квитанції №11066 від 24.01.2014 р. на суму 321 грн., №50799 від 20.02.2014 р. на суму 6 410 грн. та №139064 від 24.02.2014 р. на суму 1 602,55 грн. Відповідно до умов Договору та п.4.7 ст.4, п.5.2 ст.5 Регламенту спільної діяльності (Додаток 1 до Договору), [PERSON] виконано всі умови для отримання позики в розмірі 50 000 грн. Однак, ТОВ «Фінансовий дім «Позика» умов Договору не виконано, оскільки позика [PERSON] так і не отримана. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. За положеннями ч.1, п.7 ч. 3, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. В постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної Інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа №6-35цс12), зазначено, що сплата коштів не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, формування особою без залучення власних коштів групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи, є такою, що вводить споживача в оману. За правилами ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Із наведених підстав суд відкидає твердження, викладені ТОВ «Фінансовий дім «Позика» у поданих письмових запереченнях та не бере їх до уваги. Враховуючи викладене, суд вважає, що договір №000666 від 14 листопада 2013 року укладений між позивачем та ТОВ «Фінансовий дім «Позика», не відповідає вимогам ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема, із змісту договору випливає, що отримання позики учасниками системи - партнерами, можливе за умови дотримання всіма учасниками угод, які укладені з кожним з них, і реалізація прав учасника системи фактично поставлена в залежність від наслідків дій інших учасників системи, з якими позивач безпосередньо у будь-які правовідносини не вступав, тобто між ним та іншими учасниками системи взаємних прав і обов'язків не виникло. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов позивача є підставним, а тому слід визнати недійсним Договір №000666 від 14 листопада 2013 р. та стягнути на користь [PERSON], сплачених нею коштів в сумі 11 538, 85 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved