Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В позовній заяві позивач зазначає, що на початку квітня 2013 року на прохання свого найближчого товариша [PERSON] позичив 30000,00 доларів США для придбання автомобіля, який вже надійшов на замовлення його сина [PERSON] . При цьому [PERSON] запевнив, що вказана сума буде повернута протягом 5-ти місяців, оскільки він виставив на продаж свою квартиру в смт. Коцюбинське, оцінивши її в 63000,00 доларів США. Оскільки, у нього таких коштів не було, а допомогти та підтримати друга, що опинився в скрутній ситуації, він вважав своїм обов`язком, то з відповідним проханням звернувся до [PERSON] , який 10.04.2013 в присутності свідків вручив йому 22000,00 доларів США зі строком повернення до 10.09.2013року. Як свідчить надана [PERSON] та його дружиною [PERSON] розписка, 11.04.2013 року валютні кошти в сумі 20000,00 доларів США були вручені [PERSON] з правом їх повернення не пізніше 31.12.2017 року. Передаючи вказані кошти [PERSON] , він не мав жодних сумнівів, що вони будуть повернуті. Проте, спливав час, а повертати позику [PERSON] чомусь не намагався, пояснюючи це тим, що він ніяк не може продати квартиру. Як наслідок, він змушений був просити [PERSON] відтермінувати строк повернення позики спочатку до 10.12.2013, потім до 01.05.2014, а в кінцевому результаті - не пізніше 31.12.2017. За 2 роки 8 місяців та 11 днів, що сплинули з кінцевої дати повернення боргу, [PERSON] сплатив лише 14000,00 доларів США, що надало йому можливість разом зі своїми 2000,00 доларів США повернути [PERSON] 16000,00 доларів США. Таким чином остаточна сума боргу, яка значиться за [PERSON] на день подачі позовної заяви, складає 6000,00 доларів США. Просить стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу за договором позики у розмірі 6000,00доларів США та судові витрати по справі. В судове засідання позивач не з`явився, надіслав до суду заяву в якій позов підтримав, просив його задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення та розглядати справу в його відсутності. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду додатково пояснив, що 23.02.2013 під час телефонної розмови з [PERSON] звернувся до нього з проханням позичити 100 000,00 грн. для вирішення особистих проблем, на що отримав відповідь про можливість надати йому такі кошти через півтора місяці. 09.04.2013року приїхав у місто Чернігів (місце проживання позивача), де останній передав йому 100 000,00 грн. в якості позики, а також повернув 50 000,00 грн., які раніше ним були позичені йому для власних потреб. При цьому, за відсутності у [PERSON] грошових коштів у національній валюті, передача коштів відбулася в доларах США, які були конвертовані у 156 000,00 грн. за еквівалентом на той день в присутності позивача. При цьому, перебуваючи протягом більш як 35 років у дружніх стосунках, жодних договорів позики та розписок між ними не укладалося. В листопаді 2017 року [PERSON] приїхав до нього і попросив письмово (розпискою) підтвердити факт отримання позики коштів, і в той же день під його диктовку ним та його дружиною була написана розписка про отримання 20 000,00 доларів США, яка датована 11.04.2013. На початку березня позивач зателефонував і повідомив, що у нього виникли проблеми і йому необхідно 14 000,00 доларів США, у зв`язку з чим 13.04.2018 він терміново продав квартиру. 18.04.2018 нам під розписку були передані [PERSON] 14 000,00 доларів США, еквівалент яких у гривні станом на таку дату був більш як у два рази більше за суму, яку він взяв у позику від позивача у 2013 році. Протягом 2018-2020 років під час їхніх неодноразових спілкувань з [PERSON] жодних претензій щодо повернення будь-яких коштів не надходило. Натомість, в липні 2021 року отримав ухвалу Ірпінського міського суду Київської області про прийняття до провадження даної судової справи про стягнення заборгованості за договором позики. Починаючи з 01.07.2020року він не мав змоги надати допомоги позивачеві з виграних ним в лотерею «Лото забава» грошових коштів у запитуваному розмірі. Ввикладені у позові [PERSON] факти не відповідають дійсності, а позовні вимоги про стягнення з нього боргу є безпідставними. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору позики, укладеного 11.04.2013 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] [PERSON] взяв у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 20000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 159860,00грн. на строк до 31 грудня 2017 року. В обгрунтування своїх вимогпозивачем долучено до матеріалів справи оригінал розписки від 11.04.2013 року. Судом встановлено, що [PERSON] повернув [PERSON] 14000,00доларів США, даний факт не заперечив позивач . Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Враховуючи викладене, факт неналежного виконання відповідачем умов договору позики знайшов своє підтвердження при розгляді справи і є підставою відповідно до змісту договору та вимог чинного законодавства для задоволення позову. Суд не бере до уваги посилання відповідача, що 18.04.2018 ним під розписку були передані [PERSON] 14 000,00 дол. США, еквівалент яких у гривні станом на таку дату був більш як у два рази більше за суму, яку він взяв у позику від позивача у 2013 році, оскільки в розписці від 11.04.2013 року чітко зазначено, він отримав в позику 20000,00доларів США. Крім того, відповідач не звертався до суду із позовом або зустрічним позовом у даній справі про визнання договору позики недійсним. Оскільки, відповідачем [PERSON] не було в повному обсязі виконано зобов`язань за борговою розпискою, заборгованість не погашено у визначений строк, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 6 000,00 доларів США. Щодо вимоги стягнення витрат на правничу допомогу. В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. На підтвердження надання правової допомоги [PERSON] до суду надано договір про надання юридичних послуг від 10.09.2020 року, що укладений між [PERSON] та адвокатом Кашубою М.О., розрахунок вартості наданих юридичних послуг (детальний перелік робіт та їх вартість) відповідно до договору від 10.09.2020 року, квитанцію№049600 серія УНК від 10.09.2020 року на суму 3000,00грн. Свідоцтво №313 про право на зайняття адвокатською діяльністю від 20.04.2007 року, посвідчення адвоката. На підставі отриманих доказів суд вважає за можливе при задоволенні позову стягнути з відповідача на користь позивача, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача 1669,80грн судових витрат з оплати судового збору.

Outcome: approved