Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

В серпні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 20 листопада 2012 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб в Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 247. Від спільного подружнього життя в них є малолітня дочка [PERSON], [INFO]. Подружні відносини з чоловіком не склались, він постійно ображав позивачку, вчиняв сварки, не думав про матеріальне забезпечення сім'ї. В лютому 2017 року виїхав на роботу в Польщу і заявив, що не буде забезпечувати їх з дитиною. Тому [PERSON] просить шлюб розірвати, дочку залишити проживати з нею. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що з 20 листопада 2012 року сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрували в Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 247. Від спільного подружнього життя в них є дочка [PERSON], [INFO]. Належні сімейні відносини між сторонами не склались, оскільки відповідач постійно ображав позивачку, вчиняв сварки. З лютого 2017 року сторони припинили шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, проживають окремо. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Малолітню дочку сторін суд залишає проживати з матір'ю. У відповідності до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 640 гривень судового збору.

Outcome: approved