Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов»янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй на праві приватної власності згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом належить квартира [ADDRESS]»янську Донецької області. У вказаній квартирі, крім неї, зареєстрована її донька [PERSON], яка з дня реєстрації, тобто з 18 серпня 2014 року і до теперішнього часу в квартирі не проживає, так як забрала свої речі і виїхала на проживання в іншу місцевість. Вона, проживаючи в цій квартирі, підтримує її в належному стані, проводить оплату комунальних послуг, а так як в квартирі зареєстрована іще і [PERSON], то їй приходиться оплачувати квартирну плату та комунальні послуги і за неї, що для неї, як малозабезпеченої, являється матеріально затруднено. Крім того, у зв»язку з реєстрацією [PERSON] в її квартирі, вона не може оформити документи на отримання субсидії. Таким чином, вона вважає, що [PERSON], як особа, що на протязі тривалого часу не проживає за місцем реєстрації, ухиляється від зняття з реєстрації, втратила право користування жилим приміщенням. Просить суд визнати [PERSON],[INFO], особою, що втратила право користування житлом в квартирі [ADDRESS]. До судового засідання позивач [PERSON] не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи ( а.с.15,20). 16 вересня 2015 року від позивача надійшла Заява, в якій вона просить суд розглянути справу без її участі та задовольнити її позовні вимоги ( а.с. 29). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з»явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 15,21). 11 вересня 2015 року від відповідача [PERSON] до суду надійшла Заява, в якій вона просить суд розглянути справу без її участі. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує ( а.с.22-28). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою , що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов»язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов»язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов»язананими з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину належить на праві власності квартира [ADDRESS] ( а.с. 4-6). Згідно ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім»ї. Також в квартирі [ADDRESS] 19 серпня 2014 року була зареєстрована відповідач [PERSON], [INFO] ( а.с. 7). Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] з дня реєстрації в квартирі, а саме з 19 серпня 2014 року до теперішнього часу в квартирі не мешкає, так як забрала свої речі і виїхала мешкати в іншу місцевість. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.9 Постанови від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім "і наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Стосовно права членів сім»ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім»ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, з моменту реєстрації у відповідача [PERSON] виникло право користування чужим майном ( сервітут). Однак, як встановлено в судовому засіданні, у вищевказаному жилому приміщенні відповідач [PERSON] не мешкає з 19 серпня 2014 року. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов»язки, а й орієнтовно вказує на його зобов»язання. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім "і, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов»язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. За положенням ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Так, з Акту огляду від 02 квітня 2015 року, складеного паспортистом КП «ЖЕК№1»- [PERSON], бухгалтером КП «ЖЕК № 1» [PERSON], та сусідами позивача вбачається, що [PERSON], [INFO] в квартирі [ADDRESS] зареєстрована з 19 серпня 2014 року, але в квартирі не мешкає з 20 серпня 2014 року і її особистих речей в вказаній квартирі немає.( а.с.8). Таким чином, в ході судового засідання з вирогідністю встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO] в квартирі [ADDRESS] без поважних причин не мешкає з 20 серпня місяця 2014 року і його особистих речей в вказаній квартирі немає. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України „Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз»яснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону ( особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені Главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO] в квартирі [ADDRESS], що належить на праві власності позивачу, не мешкає з 20 серпня 2014 року без поважних причин і її особистих речей в вказаній квартирі немає, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування жилим приміщенням- квартирою №13 в будинку №79 по вул. Юних Комунарів в місті Слов»янську Донецької області. На підставі викладеного,

Outcome: approved