Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

До суду звернулися [PERSON], що діє від себе та від імені і в інтересах малолітньої [PERSON], [PERSON] з позовом про визнання права власності на спадкове майно до відповідача [PERSON] селищної ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. В обґрунтування позовних вимог вказують, що 17 жовтня 2007 року помер чоловік позивача 1 та батько позивача 2 і малолітньої [PERSON] - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку № 90 по вул. Лугова в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області. За життя [PERSON] заповіту не залишив, а тому вони є спадкоємцями за законом першої черги після його смерті. Відповідно до діючого законодавства позивачі звернулися до приватного нотаріуса [PERSON] районного нотаріального округу з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], однак нотаріусом постановою від 19.08.2014 року їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок через відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок на ім'я [PERSON], оскільки він спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняв, але не оформив, що підтверджується постановою нотаріуса від 19.08.2014 року. Вказують, що житловий будинок № 90 по вул. Лугова в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області належав батькові [PERSON] [PERSON], який сам збудував його в 1964 році на виділеній йому [PERSON] селищною радою земельній ділянці, проте на той час він не мав можливості визнати своє право власності на збудований будинок, оскільки до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних будинків в експлуатацію з метою подальшого оформлення права власності. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 25.10.2015 року [PERSON] був власником житлового будинку № 90 по вул. Лугова в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області. Згідно довідки [PERSON] селищної ради Дніпропетровської області № 831 від 24.09.2015 року згідно книги Погосподарського обліку селищної ради, закріплена земельна ділянка загальною площею 0,30 га. за померлим 17.02.2007 року [PERSON]. Відповідно до відповіді районного комунального госпрозрахункового підприємства «Проектно-виробниче архітектурно планувальне бюро» від 23.09.2015 року № 22 архівні дані про, те що [PERSON] оформляв документи на забудову по вул. Лугова в смт. Петропавлівка містяться у переліку архівних справ 1964 року, але самі документи з невідомих причин відсутні. [PERSON] за життя володів вказаним житловим будинком, ніхто його право власності до суду не оспорив, а тому вважають, що він був належним власником вказаного нерухомого майна. [PERSON] помер 17.02.2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-КИ № 144314 від 19.02.2007 року. Згідно довідки [PERSON] селищної ради № 4201 від 01.10.2015 року з померлим [PERSON] були зареєстровані син [PERSON], невістка [PERSON], онук [PERSON], онука [PERSON]. Таким чином [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON], який помер 17.02.2007 року, оскільки проживав з ним на момент смерті, проте не встиг оформити її на своє ім'я так як помер 17.10.2007 року. Зазначають, що оскільки [PERSON] після відкриття спадщини помер і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини перейшло до його спадкоємців, тобто до позивачів. Від спадщини у вигляді житлового будинку позивачі не відмовлялися, фактично її прийняли, оскільки і проживали і надалі залишилися проживати в спадковому будинку проте через вказані вище обставини не можуть оформити спадкове майно на своє ім'я та розпоряджатися ним на правах власників, а тому змушені звернутися до суду з даним позовом. Позивач 1 в судове засідання надала заяву про розгляд справи в її відсутність. В заяві також просить позов задовольнити. Позивач 2 в судове засідання також надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить його задовольнити. Від відповідача надійшла заява з проханням розглянути справу без участі представника [PERSON] селищної ради Дніпропетровської області. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що 17 жовтня 2007 року помер чоловік позивача 1 та батько позивача 2 і малолітньої [PERSON] - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку № 90 по вул. Лугова в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-КИ № 178509 від 18.10.2007 року, копією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІV-КИ № 307592 від 03.06.1989 року, копією свідоцтва про народження [PERSON] серії VІ-КИ № 253355 від 27.02.1990 року, копією свідоцтва про народження [PERSON] серії І-КИ № 196200 від 19.10.2002 року. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За життя [PERSON] заповіту не залишив, а тому позивачі є спадкоємцями за законом першої черги після його смерті. Відповідно до діючого законодавства позивачі звернулися до приватного нотаріуса [PERSON] районного нотаріального округу з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], однак нотаріусом постановою від 19.08.2014 року їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок через відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок на ім'я [PERSON], оскільки він спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняв, але не оформив, що підтверджується постановою нотаріуса від 19.08.2014 року. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Житловий будинок № 90 по вул. Лугова в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області належав батькові [PERSON] [PERSON], який сам збудував його в 1964 році на виділеній йому [PERSON] селищною радою земельній ділянці, проте на той час він не мав можливості визнати своє право власності на збудований будинок, оскільки до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних будинків в експлуатацію з метою подальшого оформлення права власності. До серпня 1992 року оформлення права власності на ці будинки проводили органи місцевого самоврядування на основі висновку про технічний стан будинку, складений у бюро технічної інвентаризації і документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташований зазначений обєкт, відповідно до листа Держбуду від 23.03.1999 року та п. 3 постанови Кабінету Міністрів від 09.09.2009 року № 1035 «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, спорудженими без дозволу на будівництво». Та після прийняття Верховною Радою Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ці обєкти приймають в експлуатацію як самовільно побудовані, але відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність осіб. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Це означає, що правові засади прийняття в експлуатацію обєктів, побудованих до 05.08.1992 року, відсутні. До того ж як розяснює Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, у період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року державна реєстрація нерухомого майна не проводилася в сільській місцевості, а право власності на житловий будинок підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради. В даному інформаційному листі також вказано, що суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 25.10.2015 року [PERSON] був власником житлового будинку № 90 по вул. Лугова в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області. Згідно довідки [PERSON] селищної ради Дніпропетровської області № 831 від 24.09.2015 року згідно книги Погосподарського обліку селищної ради, закріплена земельна ділянка загальною площею 0,30 га. за померлим 17.02.2007 року [PERSON]. Відповідно до відповіді районного комунального госпрозрахункового підприємства «Проектно-виробниче архітектурно планувальне бюро» від 23.09.2015 року № 22 архівні дані про, те що [PERSON] оформляв документи на забудову по вул. Лугова в смт. Петропавлівка містяться у переліку архівних справ 1964 року, але самі документи з невідомих причин відсутні. [PERSON] за життя володів вказаним житловим будинком, ніхто його право власності до суду не оспорив, а тому він був належним власником вказаного нерухомого майна. 17.02.2007 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-КИ № 144314 від 19.02.2007 року. Згідно довідки [PERSON] селищної ради № 4201 від 01.10.2015 року з померлим [PERSON] були зареєстровані син [PERSON], невістка [PERSON], онук [PERSON], онука [PERSON]. Таким чином [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON], який помер 17.02.2007 року, оскільки проживав з ним на момент смерті, проте не встиг оформити її на своє ім'я, так як помер 17.10.2007 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Тому оскільки [PERSON] після відкриття спадщини помер і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини перейшло до його спадкоємців, тобто до позивачів. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Від спадщини у вигляді житлового будинку позивачі не відмовлялися, фактично її прийняли, оскільки і проживали і надалі залишилися проживати в спадковому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши докази позивачів, надані ними на підтвердження своїх вимог, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved