Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

В квітні 2016 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача та просила суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений між нею та її донькою [PERSON], 20 липня 2012 року та посвідчений приватним нотаріусом Іваненко О.В., як такий що укладений під впливом помилки. Свій позов обґрунтовувала тим, що під час звернення до приватного нотаріуса Іваненка О.В. для відновлення правовстановлюючого документу на квартиру [ADDRESS], виявилось, що дана квартира вже їй не належить. Підставою для відчуження квартири був договір дарування, за яким позивач 20 липня 2012 року нібито подарувала її своїй дочці [PERSON] Проте, [PERSON] ніякого договору не підписувала, а єдине, що пам'ятає, що приблизно влітку 2012 року її донька [PERSON] повезла її до нотаріуса, підписати договір, згідно якого вона нібито стає опікуном [PERSON] Позивач зазначає, що вона навіть гадки не мала, що підписуючи спірний договір, вона дарує своїй дочці належну квартиру, адже дочка попросила зробити її своїм опікуном, щоб вона замість неї виконувати певні роботи та допомагати їй, враховуючи її безпорадний стан. Оскільки, через свою старість вона майже повністю втратила зір і слух, тому навіть не намагалась прочитати спірний договір перед тим, як його підписувати, те що пояснював нотаріус, чула через слово, тому вирішила повністю довіритись дочці. У зв'язку з вищенаведеними обставинами, [PERSON] змушена була звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Білик Г.О. від 22 квітня 2016 року провадження у вказаній справі відкрито, призначено до судового розгляду. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Білик Г.О. від 17 березня 2017 року провадження у справі зупинено, у зв'язку з призначенням судової психологічної експертизи. У зв'язку з перебуванням головуючого судді Білик Г.О. на лікарняному, розпорядженням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2017 року за № 206, на підставі рішення зборів суддів Броварського міськрайонного суду Київської області за № 33 від 08 грудня 2017 року, призначено повторний автоматизований розподіл даної справи. Автоматизованою системою документообігу суду справу розподілено на розгляд судді Радзівіл А.Г. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 29 березня 2018 року поновлено провадження в справі № 361/2305/16-ц, справа прийнята до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив задовольнити позовні вимоги. Вважає, що висновок експерта № 7471/17 -61 від 21 березня 2017 року, є повним, просив суд його взяти до уваги під час прийняття рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у порядку передбаченому нормами Цивільного процесуального кодексу України. Третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненко О.В. у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знає особисто позивача у справі [PERSON] та її доньку [PERSON] з 1985 року, так як вони із [PERSON] разом отримали квартири в м.Броварах і є сусідами. Вони разом часто спілкуються, так як свідок вміє шити, а [PERSON] і [PERSON] приходили до неї за послугами по пошиттю та ремонту одягу. В один із таких разів у 2016 році [PERSON] повідомила свідку, що у них в сім'ї виникла ситуація коли вони із [PERSON] захотіли поставити лічильники на газ, почали шукати документи на квартиру і їх не знайшли, звернулися до нотаріуса та дізналися, що квартира [ADDRESS], більше [PERSON] не належить, а переоформлена на її старшу доньку [PERSON] Свідок суду пояснила, що вона старшу доньку [PERSON] ніколи і не бачила, а [PERSON] про неї ніколи і не розповідала, казала що та останній раз приїздила в гості років 6-7 назад, проживає в Росії. Зважаючи на те, що [PERSON] є м'якою та довірливою людиною, має вади слуху та зору свідок допускає, що остання могла довіритись доньці [PERSON] і підписати документи для переоформлення квартири. Щодо другої - молодшої доньки [PERSON], пояснила, що та постійно доглядає за своєю матір'ю [PERSON], лікує її, купляє одяг, їжу. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її матір'ю, вона за нею здійснює догляд, прибирає в квартирі, купляє матері одяг, їжу, лікує. Мати має поганий зір та слух. Роки два назад у зв'язку із підвищенням тарифу на газ [PERSON] запропонувала матері поставити лічильники на газ, та погодилась, але вони не знайшли документів на квартиру, і лише потім мати їй зізналась, що вона їздила разом із старшою донькою [PERSON] до нотаріуса і підписала договір довічного утримання, так як та їй пообіцяла, що повернеться із Росії до неї проживати, буде її доглядати. Щоб з'ясувати який договір був укладений, та для отримання їх копій, вони із матір'ю [PERSON] поїхали до нотаріуса Іваненко О.В., спочатку до нього зайшла мати, а потім і її запросили в кабінет. Там вона і [PERSON] дізналися, що насправді [PERSON] уклала зі [PERSON] договір дарування квартири. Свідок суду пояснила, що дізнавшись про існування такого договору мати [PERSON] дуже засмутилась, і по сьогоднішній день перебуває в пригніченому стані, розуміє, що зробила помилку. Також свідок пояснила, що її сестра [PERSON] вже довгий час проживає в Росії (виїхала ще до 2000 року), спочатку проживала в Тюменській області, потім переїхала в м. Свердловськ. [PERSON] лише із матір'ю підтримувала зв'язок, але вже років шість вони взагалі перестали спілкуватись, свідок намагалась їй додзвонитись за відомим їй номером, але на дзвінки ніхто не відповідав. Свідок поскаржилась на те, що сестра взагалі не цікавиться пристарілою матір'ю, не дзвонить їй, не надає будь-якої допомоги, навіть перестала приїжджати в гості. Хоча раніше раз на п'ять років заїжджала до матері на два-три дні коли їхала відповічивати на море. Суд заслухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, встановивши обставини та виниклі їм правовідносини, дійшов висновку про задоволення позову виходячи із наступного. Судом встановлено, що 20 липня 2012 року укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненко І.В., зареєстрований в реєстрі за № 2902, відповідно до якого [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS]) подарувала, а [PERSON] (останнє місце реєстрації: [ADDRESS]) прийняла в дар квартиру [ADDRESS](а.с.49) Квартира, що відчужувалася, належала [PERSON] на підставі Договору довічного утримання (догляду), укладеного між [PERSON], [PERSON] та нею, посвідченого 14 жовтня 2005 року Іваненком О.В., приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу за реєстровим № 3492, зареєстрованого в Броварському бюро технічної інвентаризації 10 листопада 2005 року в книзі: 41, номер 1-3686, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 12342899. (а.с.49, 50). Як вбачається із матеріалів справи позивач [PERSON] станом на дату укладення договору дарування, тобто 20 липня 2012 року, була людиною похилого віку (мала 74 роки), що підтверджується паспортом серії [NUMBER], виданого Броварським МВ ГУ МВС України в Київській області 12 січня 1999 року. Залишається зареєстрованою за адресою [ADDRESS]. (а.с. 9). Згідно з наданою аудіограмою № 48 від 12 квітня 2011 року виданою Броварською центральною районною лікарню [PERSON] має зниження слуху, шум, запаморочення, глухоту. (а.с. 5). Вказане захворювання є постійним, що підтверджується складеною аудіограмою № 3100/14 від 23 липня 2014 року під час проходження лікування у інституті отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка. (а.с. 6) Таким чином, відповідно до наявних у матеріалах справи копій медичних документів, позивач, на момент укладення договору дарування, мала незадовільний стан здоров'я. Після укладення договору позивач продовжила проживати у спірній квартирі, має ключі від квартири і там проживає, а відповідач після укладення вказаного договору виїхала з України, в квартирі не проживає понад шість років, не несе витрати на її утримання, а тому правові наслідки, які обумовлюються договорами дарування, не настали. Позивач, укладаючи оспорюваний договір, мала на меті підписати і вважала, що підписує договір, який зобов'язував відповідача доглядати за нею за отриману квартиру, тобто договір довічного утримання, що підтверджено матеріалами справи, поясненнями представника позивача, показами свідків та висновком експерта від 21 березня 2017 року. 17 березня 2017 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області призначено у справі судову психологічну експертизу, проведення якої доручено експерту Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експерту поставлені наступні питання: чи здатна була [PERSON] при укладенні договору дарування квартири [ADDRESS] від 20 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В., повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та розуміти фактичний зміст власних дій та їх наслідків. Із висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи Левчук Г.В. за № 7471/17 - 61 від 21 березня 2017 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз встановлено, що в результаті помилкового штучно сформованого розуміння суті угоди, [PERSON] не здатна була при укладені договору дарування квартири [ADDRESS] від 20 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В., повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та розуміти фактичний зміст власних дій та наслідків. (а.с. 132-135) Крім того, у висновку зазначається, що з об'єктивно-психологічної точки зору регуляторні здатності [PERSON] при укладенні договору дарування були порушенні, оскільки виконання прийнятого рішення було побудоване на ґрунті невірно сформованої мети. Помилкове розуміння [PERSON] суті угоди внаслідок помилкового сприйняття і оцінки ситуації призвело до того, що позивач 20 липня 2012 року склала договір дарування квартири з [PERSON] (том 1 а.с. 132). Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року №9 правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд при розгляді справи керується правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16, де визначено наступне. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем доведено в судовому порядку наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Встановлено, що позивач іншого житла, крім спірної квартири не має. Суд вважає, що наявні всі обставини, які вказують на помилку позивача, зокрема, вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Таким чином, право власності позивача [PERSON] на майно було порушено відповідачем [PERSON], а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, встановивши всі обставини, які вказують на помилку позивача при укладанні договору дарування, і застосовує до спірних правовідносин норми ч.1 ст. 229 та ст.ст.203, 717 ЦК України у їх сукупності.

Outcome: approved