Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

В грудні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась в суд з вищезазначеним позовом, в якому вказала, що 5 липня 2013 року вона з відповідачем домовилась про купівлю в останнього магазину "[INFO]", який розташований по [ADDRESS]. Даний магазин належав відповідачу на праві власності. При цьому вони уклали попередній договір у формі розписки, згідно якого вона передала відповідачу суму грошей в розмірі 5 000 доларів США, що на той час в еквіваленті становило 40 800 гривень. В розписці зазначено, що розрахунок за купівлю магазину буде відбуватись за згодою сторін в обумовлений термін. У випадку відмови однієї із сторін завдаток повертається. Згоди на покупку магазину між ними не було досягнуто, а тому і договір купівлі -продажу не був укладений. 5 вересня 2013 року вона попередила відповідача про те, оскільки між нами не укладено договір купівлі-продажу магазину і в майбутньому не буде укладатись, то він зобов'язаний повернути їй аванс, який він отримав від неї в розмірі 5 000 доларів США. В жовтні місяці 2014 року їй стало відомо, що відповідач вказаний магазин продав іншим людям. На її неодноразові вимоги повернути аванс відповідач заявляє, що кошти, які він отримав як аванс в рахунок купівлі магазину, потратив на свої потреби і на даний момент немає можливості їх повернути, однак якщо в нього будуть відповідні кошти, то він їх поверне. В зв'язку з такими обставинами в позовній заяві позивачка просить стягнути з відповідача 76 483 гривні, що в еквіваленті згідно курсу Національного банку України становить 5 000 доларів США та понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримують, просять його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних мотивів. Статтями 526, 610, 611 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що 5 липня 2013 року відповідач згідно розписки отримав від позивачки завдаток в розмірі 40 800 гривень (або 5 000 доларів) в рахунок купівлі магазину. Цією розпискою визначено порядок проведення розрахунку за купівлю магазину за згодою сторін в обумовлений термін. Частиною 1 ст. 570 Цивільного кодексу України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Отже, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто договору між сторонами, яким визначено предмет та істотні умови. Проте, наявна в матеріалах справи розписка відповідача про отримання ним завдатку не можна вважати договором, яким би стверджувалися наміри та взаємні зобов'язання сторін щодо укладення договору купівлі-продажу магазину. З огляду на викладене сума переданих позивачкою відповідачу коштів не може вважатися завдатком. Згідно з ч. 2 ст. 570 вищезазначеного Кодексу, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Оскільки відповідач, як вбачається з позовної заяви та пояснення позивачки, свої зобов'язання не виконав, то з нього в користь позивачки слід стягнути суму отриманого авансу. При визначенні суми авансу, яка підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступних мотивів. Відповідно до частини першої статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 цього Кодексу допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Згідно довідки офіційний курс Національного банку України станом на 5 грудня 2014 року становить 100 доларів США -- 1 529 гривень 66 копійок Отже, з врахуванням таких обставин борг відповідача буде становити 76 483 гривні (5 000 х 15 гривень 29,66 копійок). Відповідно до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача в корись позивачки слід також стягнути понесені нею документально підтверджені судові витрати в сумі 886 гривень 63 копійки. З врахуванням наведеного,

Outcome: approved