Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності на за договором купівлі-продажу та просить суд відповідно до договору купівлі-продажу укладеного 12.09.2016 року між [PERSON] (продавець), від імені якого діяла [PERSON], та [PERSON] (покупець), визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на нерухоме майно: земельна ділянка площею 0,1284 га по пров. Грушевського, 5 в м. Білгород-Дністровському Одеської області, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110300000:01:006:1014; земельна ділянка розміром 0,1359 га по провулку Грушевського, 7 в м. Білгород-Дністровському Одеської області, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110300000:01:006:1023. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує наступним. На підставі двох договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 30.01.2002 року [PERSON] є власником двох вищезазначених земельних ділянок які є суміжними. В літку 2016 року [PERSON] обумовила з представником відповідача всі умови щодо їх придбання. З метою укладення нотаріально посвідчених договорів відчуження, сторони замовили послуги ТОВ «Імперіал-777» для визначення грошової оцінки майна, що в результаті склала 24\~845 грн. ділянка № 5, та 26\~297 грн. ділянка № 7. В вересні 2016 року [PERSON], разом з чоловіком [PERSON] з однієї сторони, та представником продавця [PERSON] з другої сторони, звернулись до приватного нотаріусу Білгород-Дністровського районного нотаріального округу [PERSON] з проханням нотаріально посвідчити договори купівлі-продажу ділянок. При цьому, нотаріусу були надані наступні документи: двохсторонній договір купівлі-продажу укладений 12.09.2016 року самостійно сторонам в письмовому вигляді, в якому зазначені всі суттєві для сторін умови, паспорти фізичних осіб, нотаріальні договори купівлі-продажу від 30.01.2002 року, витяги для кожної ділянки з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та звіти про експертну грошову оцінку. Однак, приватним нотаріусом [PERSON] сторонам було відмовлено у посвідченні договорів купівлі через відсутність оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку. Свою відмову нотаріус письмово виклала в листах № 377/01-16 та 378/01-16, де конкретніше зазначила причину відмови в посвідченні правочинів, зокрема: згідно п. 1.1 гл. 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюста № 296/5 від 22.02.2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає державній реєстрації, посвідчуються нотаріусом за умови подання документів, що посвідчують право власності на майно, що відчужується, в нашому випадку державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. У випадку неможливості подання нотаріусу вказаного документу особа може звернутися до суду. Зі слів самого власника [PERSON] дані земельні ділянки колись були включені до одного єдиного земельного масиву на який видавався один Державний акт на право приватної власності на землю. З часом, всі власники, яких було безліч, відчужували (продавали) ділянки нотаріально, будучи впевненими, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки позбавляє необхідності в державному акті. Витяги з Державного земельного кадастру (ДЗК) про земельні ділянки містять інформацію про те, що «підставою для виникнення права» є: рішення органу місцевого самоврядування рішення Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області 14.08.1998 року. «Документ, що посвідчує право»: Державний акт від 27.07.1999 року ІІІ-ОД 067590. Але, вочевидь, даний державний акт був загублений або присвоєний ким-то з інших власників, оскільки у [PERSON] та у попередніх власників його не має. Наразі, через такий законодавчий казус, при наявності зареєстрованого права власності, відповідач не може формально продати, а позивач не може купити зазначені дві земельні ділянки. В той же час, сторони фактично виконали досягнуті ними умови, позивач передала представнику відповідача [PERSON], грошові кошти за продаж ділянок, в розмірі 60\~000 гривень, а [PERSON] передала позивачу всі правовстановлюючі документи та не перешкоджає у володінні майном. Позивач та її представник [PERSON], у судове засідання не зявилися. [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився. Представник відповідача [PERSON], надала до суду заяву з проханням розглянути справу за відсутності її довірителя та неї самої, позовні вимого визнають та не заперечують проти їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з\~постановою № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", за змістом частини четвертої\~статті 174 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.\~ Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позовних вимог з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, власником земельної ділянки площею 0,1284 га по пров. Грушевського, 5 в м. Білгород-Дністровському Одеської області, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110300000:01:006:1014 є відповідач на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії АЕІ № 681563, зареєстрований в реєстрі за № 220, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.05.2016 року НВ-5102925182016 вбачається, що речове право відповідача зареєстроване належним чином. Також, відповідач є власником земельної ділянки розміром 0,1359 га по провулку Грушевського, 7 в м. Білгород-Дністровському Одеської області, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110300000:01:006:1023, що вбачається з [PERSON] з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.07.2016 року НВ-5103147512016. Дана ділянка належить йому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії АЕІ № 681564, зареєстрований в реєстрі за № 221, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Вказані дві земельні ділянки є суміжними. 12 вересня 2016 року між позивачем, в інтересах якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, та відповідачем, від імені та в інтересах якого на підставі довіреності діяла [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу земельних ділянок номер 5110300000:01:006:1014 та номер 5110300000:01:006:1023. В даному договорі сторони обумовили всі умови відчуження та набуття права власності на майно, в тому числі його вартість. Однак, звернувшись до приватного нотаріусу з проханням нотаріально посвідчити укладений між ними договір, сторонам було відмовлено у такому посвідченні через відсутність у відповідача оригіналу Державного акту від 27.07.1999 року. При цьому нотаріус послався на п. 1.1 гл. 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюста № 296/5 від 22.02.2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає державній реєстрації, посвідчуються нотаріусом за умови подання документів, що посвідчують право власності на майно, що відчужується, в даному випадку державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. У випадку неможливості подання нотаріусу вказаного документу особа може звернутися до суду. Відсутність Державного акту відповідач пояснює тим, що в 1999 році один спільний Державний акт видався для багатьох ділянок, на один великий земельний масив. Придбавши в 2002 році, шляхом укладення нотаріальних договорів, право власності на ділянки, відповідач не передбачив необхідність у володінні самим Державним актом, тому наразі не знає де він може зберігатись. Таким чином, хоча відповідач є власником ділянок, але через відсутність первинного документу він не може нотаріальним шляхом відчужити їх. На сьогоднішній день сторони фактично виконали всі умови укладеного між собою договору купівлі-продажу 12.09.2016 року. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Спори, пов'язані із захистом права власності та інших речових прав, розглядаються судами відповідно до визначеної процесуальним законом юрисдикції. До позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За розясненням Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. Згідно із частиною третьоюстатті 152 ЗК України та п. 7 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст. 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно доЗакону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на, повагу своєї власності, безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 321 ЦК України забезпечує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягають: право власності; речові права, похідні від права власності; право власності на обєкт незавершеного будівництва; заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження (ч.1 ст. 4). У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення (ч.1 ст. 5). Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог та те, що заявлені вимоги не порушують права та інтереси інших осіб, а лише спрямовані на захист цивільних прав позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву. На підставі викладеного та

Outcome: approved