Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

В січні 2017 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позов обґрунтований тим, що 21 лютого 2004 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб у якому вони прожили вісім років. В цей період у них народилося двоє дітей, а саме: син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] Протягом останніх років позивач та відповідач не можуть як сімя проживати разом виконувати сімейні обовязки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються та принижують один одного. Більш того, не зважаючи на наявність двох дітей, відповідач не хоче йти на роботу, має лиш тимчасові підробітки, а отримані кошти здебільшого витрачає на свої потреби, дедалі частіше зловживає спиртними напоями. Зважаючи на викладене, [PERSON] звернулася до суду із вище вказаними вимогами. Позивач в судове засідання не зявилася, через канцелярію суду направила заяву, в якій заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві та не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 та ст. 224 ЦПК України Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. На теперішній час подружні відносини між позивачем та відповідачем припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, позивач та відповідач не бажають зберігати шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, те що відповідач заперечує проти розірвання шлюбу матеріалами справи не встановлено. Судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем було зареєстровано 21.02.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Баранівського районного управління юстиції Житомирської області про що зроблено відповідний запис у книзі реєстрації актів цивільного стану за №10, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб. (а.с. 9). За період перебування у шлюбі позивач та відповідач мають двох дітей, а саме: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження від 07.06.2006 р. та Свідоцтвом про народження від 02.01.2013 р. виданих відділом реєстрації актів цивільного стану Баранівського районного управління юстиції Житомирської області, що додаються. (а.с. 10, 11). Згідно довідки виданої відділом житлово-комунального господарства та благоустрою Баранівської міської ради Баранівського району Житомирської області від 31.01.2017 року №1923 діти проживають разом із позивачем та відповідачем. (а.с. 12). Однак, як зазначає позивач, протягом останніх років вона з відповідачем не можуть як сімя проживати разом виконувати сімейні обовязки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються та принижують один одного. Таким чином, суд вважає, що на теперішній час подружні відносини між позивачем та відповідачем припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Тому, суд вважає, що вимога про розірвання шлюбу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. У відповідності до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо участі відповідача в утриманні дітей. За змістом статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позивачем на підтвердження того, факту, що вона дійсно працює та утримує дітей, які потребують медикаментозного лікування, надано відповідні довідки. Також, позивачем зауважено, що перебуваючи у працездатному віці відповідач, на відміну від неї, ніде не працює, відповідно, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Вказані обставини відповідачем [PERSON] не були спростованими. Отже, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства щодо обов'язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення аліментів на утримання дітей є обґрунтованим та такою, що підлягає до задоволення в повному обсязі. В силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільняється від сплати судового збору щодо вимоги про стягнення аліментів, а тому,

Outcome: approved