Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

до суду звернувся [PERSON] із позовною заявою до Петрівсько-Роменської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай). У позовній заяві позивач вказує, що 27 лютого 1991 року, на підставі його заяви, він був прийнятий в члени колгоспу ім. Ілліча с. Ручки. Відомості про прийняття його у члени колгоспу підтверджуються записом у трудовій книжці, здійсненого 27 лютого 1991 року. Він не припиняв свого членства у колгоспі та працював там до 26 грудня 2002 року. Однак, при паюванні земель сільськогосподарського призначення він не був включений у список осіб на отримання земельного паю. За таких обставин, він будучи членом колгоспу, мав право на отримання середньої земельної частки паю, але не отримав його, тому просить постановити рішення, яким визнати за ним право на земельну частку (пай) у середньому розмірі 3,95 в умовних кадастрових одиницях на території колишньої Ручківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області, правонаступником якої є Петрівсько-Роменська сільська рада Гадяцького району Полтавської області. Позивач[PERSON] у судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідачаПетрівсько-Роменської сільської ради направив заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог позивача не заперечує. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до архівного витягу від 13.08.2019 № 01-16/285 із протоколу зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Ілліча с. Ручки Гадяцького району Полтавської області від 08 червня 1991 року № 2, [PERSON] прийнято в члени колгоспу з 27.02.1991. Згідно записів № 12, № 13 трудової книжки, виданої на ім`я [PERSON] , 27 лютого 1991 року позивач був прийнятий на роботу в колгосп ім. Ілліча скотником, 26 грудня 2002 року його звільнено з роботи, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, про зо свідчить копія трудової книжки. На підставі довідки від 15.05.2020 № 02-20/891, виданої Петрівсько-Роменською сільською радою Гадяцького району Полтавської області встановлено, що на території колишньої Ручківської сільської ради при розпаюванні земель розмір земельної частки (паю) становив 3,77 га. У відзиві на позовну заяву Петрівсько-Роменською сільською радою Гадяцького району Полтавської області зазначено, що 26 грудня 1995 року Ручківською сільською радою видано КСП ім. Ілліча державний акт на право колективної власності на землю серії ПЛ № 12, згідно якого у колективну власність передано для сільськогосподарського використання 2460,00 га землі, яка у подальшому була розпайована у 1995 році на 634 особи, що отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) з подальшою заміною цих сертифікатів на державні акти. Також 26 грудня 1995 року Ручківською сільською радою КСП ім. Ілліча видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ - ПЛ № 003406, згідно якого у постійне користування для використання за цільовим призначенням надано 894,8 га. Згідно рішення 11 сесії 23 скликання Ручківської сільської ради від 23 лютого 2000 року з резервного фонду передано до складу земель колективної власності земельну ділянку площею 92,6 га для подальшого розпаювання згідно уточнюючих списків. 15,3504 га землі було надано працівникам Ручківської загальноосвітньої школи, для ведення особистого селянського господарства. 12 га землі передано фізичним особам, для ведення особистого селянського господарства. Гадяцькою райдержадміністрацією та ТОВ «Лист-Ручки» на земельні ділянки площею 17,9997 га та 7,9999 га укладені 22.08.2017 та 30.11.2017 договори оренди. Земельна ділянка площею 3,95 га - сіножаті знаходиться у комунальній власності Петрівсько-Роменської територіальної об`єднаної громади. З цих підстав, площа земельної ділянки зменшилась з 894,8 га до 752,8 га. 18 січня 2019 року п`ятнадцятою сесією сьомого скликання Петрівсько-Рменською сільською радою прийнято рішення про припинення права постійного користування на земельну ділянку площею 752,8 га згідно державного акту ІІ-ПЛ № 003406, виданого КСП ім. Ілліча, з метою переведення зазначених земель до земель запасу сільської ради. У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 08.08.1995 року за №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифікату, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. За таких обставин, позивач, не маючи сертифікату на земельну частку (пай), не мав можливості отримати право на земельну частку (пай). Відповідно до п.1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»,право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в п. 1 ст. 1 Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї (стаття 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Аналізуючи норми чинного законодавства, можна зробити висновок, що для набуття права на земельну частку (пай) необхідна наявність таких умов: перебування у членах КСП на момент паювання землі, включення до списку осіб, долучених до державного акту на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акту. Частина 1 статті 5 ЦПК України регламентує, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а частина 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в частині 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». Фактично вказана стаття Першого протоколу складається з трьох частин. Ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є положення про право мирно володіти своїм майном. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979, в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Оцінюючи аргументи, викладені у позові, суд у тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «РуїзТоріха проти Іспанії» (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються виключно в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що оскільки позивач, на момент розпаювання землі, був членом КСП, тому має право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП ім. Ілліча, у зв`язку з чим позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Задоволення позову не порушує прав, свобод та інтересів відповідача, а також інших осіб.

Outcome: approved