Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

В січні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що йому на підставі договору дарування будинку від 19.08.2003 року належить будинок [ADDRESS]. За вказаною адресою за згодою позивача зареєстрований відповідач по справі [PERSON], [INFO]. Однак відповідач виїхав за межі країни до Російської Федерації та за місцем реєстрації не проживає з травня 2011 року. У житловому приміщенні відсутні особисті речі відповідача, комунальні платежі останній не сплачує, поточні ремонти не проводить. Позивач має намір на власний розсуд користуватись та розпоряджатися належним йому майном. З наведених підстав позивач ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, заявлені вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у його відсутності суду не надавав. Приймаючи до уваги думку позивача, який не заперечував проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що на підставі договору дарування дарування будинку від 19.08.2003 року належить будинок [ADDRESS], що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18166165 від 20.03.2008 року (а.с. 9-10). Разом з тим, згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 10307 від 03.12.2018 року виданої Військово-цивільною адміністрацією міста Торецьк Донецької області за вищевказаною адресою зареєстровані: позивач [PERSON], [PERSON] (батько), [PERSON] (сестра), [PERSON] (племінник) та відповідач [PERSON] (а.с. 15). З акту б/н про фактичне проживання (не проживання) особи від 05.12.2018 року вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] починаючи з травня 2010 року фактично не проживає. У зв'язку з чим, суд зазначає. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідач з травня 2010 року не мешкає за вказаною адресою, оскільки переїхав до Російської Федерації, та за весь час жодного разу не приїжджав до зазначеної квартири, комунальні послуги не сплачує, поточний ремонт не проводить, власних речей в будинку не мають, тим самим втратили всякий зв'язок із житлом. Таким чином, позивач [PERSON], як власник квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися будинком на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Отже, наявність реєстрації місця проживання відповідача в будинку позивача [PERSON] обмежує права останнього, як власника, і він на підставі ч.3 ст.346 ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 319,321,391 ЦК України,

Outcome: approved