Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

В червні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, про відібрання дитини. В обґрунтування позову зазначила, що в період з 2013 по 2015 роки перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, від яких сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини, син проживав разом з позивачем, остання повністю займалася його вихованням та забезпечувала матеріально, не перешкоджала спілкуванню батька з сином. В квітні 2016 року [PERSON] приїхав взяти дитину на вихідні та більше не повернув. Далі, останній змінив місце проживання та номер телефону, щоб було важко знайти дитину. Через деякий час, за допомогою працівників поліції було знайдено місце проживання відповідача разом з сином. На засіданні комісії органу опіки та піклування, зроблено висновок про доцільність залишення дитини разом з матір`ю, але незважаючи на висновок органу опіки та піклування, всі психологічні консультації, показання свідків тощо, суд вирішив визначити місце проживання дитини з батьком. Постановою Дніпровського апеляційний суду від 23 травня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Утім, на даний час дитина проживає разом з батьком [PERSON] , який добровільно не передає сина матері. На підставі викладеного, позивач просила суд негайно відібрати малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , від батька [PERSON] та передати матері дитини [PERSON] . Ухвалою суду від 19 червня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.17). Ухвалою суду від 22 серпня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду (а.с.50). Ухвалою суду від 08 листопада 2019 року клопотання відповідача [PERSON] про зупинення розгляду цивільної справи задоволено. Провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , де третя особа Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, про відібрання дитини зупинено до вирішення цивільної справи №199/4810/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , де третя особа Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, про визначення місця проживання дитини разом з батьком (а.с.75). Ухвалою суду від 27 липня 2020 року провадження по вищезазначеній цивільній справі поновлено та справу призначено до розгляду в судовому засіданні (а.с.91). 15 жовтня 2020 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов з підстав зазначених у ньому. Представник позивача адвокат Щербина Ю.О. додатково зазначила, що після відібрання батьком дитини, мати [PERSON] змогла налагодити стосунки із сином та здатна виховати його в любові, піклуючись про його розвиток та майбутнє. Вважає, що оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду, яка набрала законної сили, визначено місце проживання дитини з матір`ю, то рішення суду має бути виконано та дитину передано матері. На підставі викладеного, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував. Додатково зазначив, що син [PERSON] тривалий час проживав з ним, знаходився на його одноособовому утриманні і продовжує мешкати разом з батьком, в умовах, які відповідають інтересам дитини. Також повідомив, що має намір оскаржувати постанову Дніпровського апеляційного суду, оскільки вважає дане рішення не законним. На підставі викладеного, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, Проскуріна Є.К. в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності та ухвалити рішення в інтересах дитини. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що в період з 2013 по 2015 роки [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , актовий запис №1657 (а.с.5). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року по справі №199/4810/17 (провадження №2/199/385/18) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з батьком задоволено. Визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Зазначене рішення суду набрало законної сили 23.05.2019 (а.с.6-9). Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку (а.с.57). Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.67-71). Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Судом також встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с.90). Натепер постанова Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року оскаржується, доказів зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року, суду не надано. У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самочинна зміна її місця проживання. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я, у позові повинно бути відмовлено. Дитина не може бути повернута, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я. В судовому засіданні встановлено, що син сторін проживав разом з матір`ю, а потім став проживати з батьком без згоди матері. Наразі прийнято судове рішення про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Оскільки на законодавчому рівні відсутнє врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, що є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Посилання відповідача на ту обставину, що дитина фактично тривалий час проживає з ним, а також на те, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року є не законною та ним оскаржується, не може бути підставою для відмови в позові, оскільки між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини, який тривалий час розглядається судами і натепер є таке, що набрало законної сили рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Крім того, суд також зважує на те, що в добровільному порядку відповідачем не виконано рішення суду, яке набрало чинності, про визначення місця проживання дитини з матір`ю. За встановлених обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п.5 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах провідібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.

Outcome: approved