Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

В лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності спадкове майно та встановити факт родинних відносин. Позивач надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник Новотаромської сільської ради надав суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, щодо задоволення позовних вимог не заперечував. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач є спадкоємцем свого діда [PERSON] за заповітом, посвідченого 04 грудня 2009 секретарем виконкому Орджонікідзевської сільської ради Рикаш Н.Г., в рівних частинах з іншим спадкоємцем - [PERSON], тітки позивача. Після смерті [INFO] діда позивача [PERSON] відкрилася наступна спадщина: - земельна ділянка площею 2,0000 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Орджонікідзевської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер [NUMBER], яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Дніпропетровською РДА 18 січня 2006 року; - житловий будинок загальною площею 58,7 кв.м., що розташований в [ADDRESS], який належав спадкодавцю [PERSON] на підставі рішення Орджонікідзевської сільської ради №15 від 01 жовтня 1994 року «Про визнання права власності громадян на будинки». Позивач, як спадкоємець за заповітом, відповідно до чинного законодавства звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва. Однак в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу було відмовлено, оскільки не підтверджено факт належності спадкодавцю спадкового майна, а саме: житлового будинку в [ADDRESS]. Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні встановлено, що зазначений будинок дійсно належав спадкодавцю, відповідно до листа КП Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» №969 від 22 липня 2016 року будинок загальною площею 58,7 кв.м., житлової площі 35,6 кв.м., рік побудови - 1955, архівна справа виготовлена на замовлення [PERSON]. Право власності спадкодавця [PERSON] на зазначений житловий будинок підтверджується рішенням Орджонікідзевської сільської ради №15 від 01 жовтня 1994 року «Про визнання права власності громадян на будинки». Згідно з листом Новотаровської сільської ради №48 від 26 січня 2017 року за даними по господарського обліку за 1991-1995 роки домоволодіння, головою якого є [PERSON], значиться за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з підготовкою до перепису населення у 1998 році та упорядкуванням нумерації будинків, житловому будинку мого діда було присвоєно адресу: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, що 21 січня 2017 року, позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частки земельної ділянки площею 2,0000 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Орджонікідзевської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер [NUMBER], яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Дніпропетровською РДА 18 січня 2006 року. Як вбачається із заповіту [PERSON] від 04 грудня 2009 року, другим спадкоємцем після його смерті визначено [PERSON], яка на цей час мешкає у Німеччині у м.Арнсберг. Заявою від 17 червня 2016 року, посвідченою віце-консулом Генерального консульства України в Дюссельдорфі Копчаком В.О., [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь позивача, на будь-яку спадщину після смерті [PERSON] вона не претендує, оформлювати спадкові права не бажає. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №7 від 30.05.2008 визначено, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У зв'язку з тим, що [PERSON] пропустила строк для відмови у прийнятті спадщини, але все ж таки відмовилася від неї, позивач прийняв у спадщину тільки 1/2 частки земельної ділянки, що входить до об'єкта спадкування, позивач звернувся до державного нотаріуса Дніпропетровського районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. про прийняття спадщини за законом. Проте, 21 січня 2017 року отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки не підтверджується факт родинних стосунків між ним та спадкодавцем. Як вбачається з матеріалів та підтверджуючими документами справи прізвище діда позивача постійно змінюється - [PERSON] ТА [PERSON]. Відповідно до п.1 ст.256 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, тощо. Згідно роз'яснення п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, щ мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо твердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Згідно ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та відповідно з пунктами 4.14, 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), нотаріус перевіряє склад спадкового майна та видає на нього свідоцтво про право на спадщину. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів. Зібрані по справі докази вказують, що фактично померлому [INFO] [PERSON] належало спадкове майно. За життя спадкодавець не зареєстрував належне йому право власності на майно, у зв'язку з чим позивач не має можливості скористатися належним йому правом на отримання спадщини. Згідно з п.п. 212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступив в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за заповітом, право власності спадкодавця [PERSON] не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст.1296 ЦК України, згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав на спадкове майно у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне встановити факт родинних відносин між позивачем та спадкодавцем та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved