Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

В липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку загальною площею 1444 кв.м., розташовану за адресою: вул.Пушкіна,15, с.Шевченко, Дніпровський район, Дніпропетровська область після смерті його матері [PERSON]. Представник позивача та позивач у судове засідання не зявились, надали суду заяву в якій просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради до суду не зявився, причини неявки суду не повідомив. Від представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Дніпровської районної державної нотаріальної контори, до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 28 вересня 2011 року померла [PERSON], у віці 63 років, яка є рідною матір'ю [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина. [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до Дніпровської районної державної нотаріальної контори від свого імені з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті його рідної матері [PERSON], а саме - домоволодіння, що складається з індивідуального житлового будинку та земельної ділянки і які розташовані за адресою: вул.Пушкіна,15, с.Шевченко, Дніпровський район, Дніпропетровська область. Як вбачається з матеріалів справи та копії спадкової справи [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на індивідуальний житловий будинок за адресою: вул.Пушкіна,15, с.Шевченко, Дніпровський район, Дніпропетровська область яке видане Дніпровською районною державною нотаріальною конторою 05 квітня 2017 року. Окрім того, постановою Державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 05 квітня 2017 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на земельну ділянку на якій знаходиться вищевказаний житловий будинок. В обґрунтування вказаної постанови від 05 квітня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії державним нотаріусом [PERSON] зазначено, що спадкоємцем не надано оригіналу документу про право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: вул.Пушкіна,15, с.Шевченко, Дніпровський район, Дніпропетровська область. Як встановлено судом, за життя [PERSON] постійно проживала у домоволодінні, розташованому за адресою: вул.Пушкіна,15, с.Шевченко, Дніпровський район, Дніпропетровська область та користувалась житловим будинком, земельною ділянкою, та надвірними спорудами та будівлями. Земельну ділянку вона набула шляхом дарування, 01 лютого 2003 року у [PERSON], про що свідчить договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу [PERSON], але померла [PERSON] не здійснила державної реєстрації вищевказаного правочину у відповідних органах державної реєстрації прав на земельні ділянки, які діяли і здійснювали такі повноваження на той час. Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні встановлено, що за життя спадкодавець не зареєстрував належне йому право власності на спадкове майно, у вигляді земельної ділянки, у звязку з чим позивач не має можливості скористатися належним йому правом на отримання спадщини. Не зважаючи на те, що ніхто не оспорює спадкове право позивача, він не має можливості оформити свої спадкові права, оскільки матірю за життя не оформлено правовстановлюючий документ на спадкове майно, а саме: земельної ділянки. Згідно ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та відповідно з пунктами 4.14, 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), нотаріус перевіряє склад спадкового майна та видає на нього свідоцтво про право на спадщину. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів. Зібрані по справі докази вказують, що фактично померлій 28 вересня 2011 року [PERSON] належала земельна ділянка. За життя спадкодавець не зареєструвала належне їй право власності на майно, у звязку з чим позивач не має можливості скористатися належним йому правом на отримання спадщини. Згідно з п.п. 212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступив в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за законом, право власності спадкодавця [PERSON] не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст.1296 ЦК України, згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав на земельну ділянку у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне визнати за позивачем в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку загальною площею 1444 кв.м., розташовану за адресою: вул.Пушкіна,15, с.Шевченко, Дніпровський район, Дніпропетровська область після смерті його матері [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved