Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

В вересні 2019 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивач вказала, що 20 квітня 2016 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 76. Від спільного подружнього життя в них є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з матір`ю. З відповідачем не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Причиною розірвання шлюбу є постійні сварки та суперечки. Їх сім`я розпалася, існує лише формально, тому [PERSON] прийшла до висновку про необхідність розірвання шлюбу, сина залишити проживати з нею. В підготовчому судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги довірительки підтримує, просить задовольнити та повернути 50 % сплаченого судового збору при визнанні відповідачем позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання подав заяву про визнання позовних вимог, не заперечує проти розірвання шлюбу, справу слухати у його відсутність. Суд, вислухавши представника позивача та дослідивши письмові докази в справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких мотивів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 вищезазначеного Кодексу в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що з 20 квітня 2016 року сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрували в Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 76. Від спільного подружнього життя в них є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з матір`ю. Сторони разом не проживають з 2017 року, спільного господарства не ведуть. Їх сім`я розпалася, існує лише формально. Миритись не бажають. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тому суд приходить до висновку про повернення [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 768,40 гривень згідно квитанції АТ «Райффайзен банк Аваль» № N1D3C5731M від 26.09.2019 року, що становить 384,20 гривень.

Outcome: approved