Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

Відповідач у справі [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON], [INFO]. Відповідач не займається вихованням та утриманням свого сина, не здійснює догляду за ним, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу та не підтримує родинних стосунків, у зв'язку з чим мати дитини [PERSON] із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав 03 жовтня 2017 року звернулася до суду. Ухвалою судді від 13 жовтня 2017 року (а.с. 17) позов було залишено без руху до усунення недоліків. Отримавши 17 жовтня 2017 року ухвалу про залишення позову без руху (а.с. 19), позивач 23 жовтня 2017 року подала до суду заяву про усунення недоліків (а.с. 22). 26 жовтня 2017 року у справі відкрито провадження (а.с. 29). Судове засідання 01 листопада 2017 року було відкладено у зв'язку з неявкою до суду представника Служби у справах дітей та відсутністю інформації про належне повідомлення Служби про час і місце судового засідання. На підставі частин 4 і 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування Вінницької міської ради було зобов'язано надати висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо свого сина [PERSON], [INFO] (зворот а.с. 35). Позивач у судовому засіданні 15 листопада 2017 року позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, додатково суду пояснила: у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] вона проживала чотири роки до вагітності, мріяла створити з ним повноцінну сім'ю. Однак вагітність погіршила стосунки між нею та [PERSON] [INFO] року у них народився син [PERSON]. Після народження сина спільне проживання з ініціативи відповідача було припинено, він покинув їх і не приймає жодної участі у вихованні та утриманні дитини. Сина вона виховувала самостійно. 30 серпня 2015 року вона уклала шлюб із [PERSON] і з тих пір спільно з ним виховує сина [PERSON] та спільну доньку. Її чоловік проявляє батьківську турботу про її сина, а син вважає його рідним батьком. В подальшому [PERSON] має бажання усиновити її сина. Відповідач по справі [PERSON] у судові засідання, призначені на 01 і 15 листопада, 07, 14, 27 грудня 2017 року та 19 січня 2018 не з'явився, хоча кожного разу, з урахуванням інформації про зареєстроване місце проживання відповідача (а.с. 15) та положень п. 2 ч. 7, п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України був повідомлений про час і місце їх проведення (а.с. 41, 56-57, 67-68, 86-87, 88-89, 96-97). Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Людмила Євгеніївна (а.с. 71) у судові засідання не з'являлася. 04 грудня 2017 року (а.с. 70) та 26 грудня 2017 року (а.с. 92) подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Судові засідання 01 і 15 листопада, 07, 14 і 27 грудня 2017 року відкладалися у зв'язку з невиконанням ухвали суду про надання висновку орану опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини [PERSON]. З урахуванням думки представника позивача, на підставі ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України судом ухвалено про розгляд справи за відсутності відповідача з винесенням заочного рішення. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, виходячи з наступного: Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 3) та копією актового запису про народження (а.с. 116) стверджується, що [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON], [INFO]. Зібраними позивачем і дослідженими судом доказами встановлено, що [PERSON] з народження дитини не приймав і не приймає участі у вихованні та утриманні сина, не цікавиться станом його здоров'я, його життям і умовами проживання, не турбується його майбутнім. Крім того, актом обстеження житлових умов [PERSON] від 23 серпня 2017 року (зворот а.с. 11) стверджується, що у квартирі, де проживає малолітній [PERSON] є все необхідне для його гармонійного розвитку, дитина виховується у сім'ї з матір'ю, її чоловіком, а також молодшою сестрою. Опікунська рада при Вінницькій міській раді 26 грудня 2017 року зробила висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] (а.с. 93-94). Таким чином, вищенаведеними доказами стверджено, що [PERSON], свідомо тривалий час (понад п'ять років) ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню сина. Дитина позбавлена батьківської опіки, любові і турботи. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Поясненнями позивача та наданими нею документами встановлено, що атмосферу любові, а також повне утримання малолітньому [PERSON] забезпечують позивач та її чоловік [PERSON], натомість відповідач - батько дитини [PERSON] самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків ще з народження дитини. Тому, з врахуванням прав дитини на належне батьківське виховання, її інтересів та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України [PERSON] має бути позбавлений батьківських прав щодо свого малолітнього сина [PERSON]. До судових витрат, відповідно до ч. 1 та пункту 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать, зокрема, судовий збір та витирати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 640 гривень судового збору (а.с. 21). Отже, з відповідача на користь позивача належить до стягнення така сума судових витрат. Представник позивача подав суду клопотання про стягнення з [PERSON] витрат за надання правової допомоги в сумі 4000 гривень. Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі. Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Сама лише квитанція про внесення плати за оформлення позовної заяви чи договір про надання правової допомоги не може бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат в судових засіданнях участі не брав. Із акту надання послуг від 30 жовтня 2017 року (а.с. 44), прибуткового касового ордера та квитанції до прибуткового касового ордера (а.с. 46) вбачається, що позивач [PERSON] понесла витрати на правову допомогу в сумі 4 тисячі гривень за надання консультацій, опрацювання матеріалів та судове представництво. Враховуючи, що суд цим рішенням прийшов до висновку про задоволення позову, підлягають стягненню з відповідача документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 4000 гривень.

Outcome: approved