Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 07.03.2018 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Яковлєва Ольга Миколаївна, про визнання недійсними: договору дарування нежитлового приміщення [ADDRESS] № 2040 від 15.10.2015 року, договору дарування нежитлового приміщення 1б-2 у будинку 16/8 по Фонтанській дорозі у місті Одесі № 2042 від 15.10.2015 року, договору дарування нежитлового приміщення [ADDRESS] № 2044 від 15.10.2015 року, та про скасування відповідних записів про право власності. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивач та [PERSON] уклали договір оренди, проте з серпня 2013 року по вересень 2015 року відповідачка свої зобов'язання за договором не виконувала, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість. Протягом 2015 року за півтора місяця до закінчення дії договору оренди [PERSON] відчужила на користь своєї родички все своє майно, вважають, що такими діями вона мала намір уникнути в майбутньому негативних наслідків, пов'язаних зі зверненням стягнення на майно у рахунок погашення боргу. 17 травня 2017 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення у справі №522/14204/16-ц, за яким із ФОП [PERSON] грошові кошти на користь [PERSON] у розмірі 3 460 684,00 грн.. Між тим, до теперішнього часу дане рішення суду відповідачкою виконане не було. Вважає, що вказані правочини є фіктивними, оскільки не спрямовані на реальне настання правових наслідків, а укладені з метою уникнення [PERSON] своїх грошових зобов'язань перед позивачем за договором оренди, про які вона знала, проте не виконала. Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Ільченко Н.А.. Ухвалою суду від 12.03.2018 року позову заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 27.03.2018 року №901/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв'язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді Ільченко Н.А. - [PERSON]., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.. Згідно довідки з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 19.03.2018 року, відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Згідно довідки з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 19.03.2018 року, відповідачка [PERSON]. зареєстрована за адресою: [ADDRESS] 24.04.2018 року позивачем було усунуто недоліки, встановлені в ухвалі суду від 12.03.2018 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.05.2018 року справу прийнято до провадження та ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 10.07.2018 року. 10.07.2018 року розгляд справи був відкладений на 03.09.2018 року у зв'язку з першою неявкою відповідачів Ухвалою суду від 03.09.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 20.11.2018 року. Розгляд справи неодноразово(20.11.2018 року, 12.02.2018 року) відкладався у зв'язку з неявкою відповідачів. У судове засіданні 12.02.2019 року сторони не з'явились, сповіщались про час та місце розгляд справи належним чином. 12.02.2019 року до суду надійшла заява позивача, згідно якої просив справу розглянути за його відсутності та не заперечував проти заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Від відповідачів відзив на позов до суду не надходив. Від третьої особи жодних заяв не надходило. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов'язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Поштова кореспонденція, направлялась відповідачам на адресу їх реєстрації, проте була повернута до суду з відміткою «про закінчення строків зберігання». Причини неявки відповідачі суду не повідомили, жодних клопотань до суду не заявляли. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв'язку з цим, датою складення цього судового рішення є 22.02.2019 року. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Із матеріалів справи судом встановлено, що 01.01.2013 [PERSON] та ФОП [PERSON] уклали договір оренди, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв за плату у тимчасове користування для проживання наступне нерухоме майно: 1) квартира [ADDRESS], квартира [ADDRESS], квартира [ADDRESS]. Договір оренди між сторонами було укладено на строк з 01.01.2013 року до 31.12.2015 року. 02.10.2015 позивач направив ФОП [PERSON] лист про припинення договору оренди квартир із вимогою про сплату заборгованості по орендній платі, яка утворилась через невиконання своїх зобов'язань відповідачкою. У зв'язку з несплатою відповідачкою орендної плати за вказаним договором [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із відповідним позовом та 17.05.2017 Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення у справі № 522/14204/16-ц за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості, яким позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з відповідачки грошові кошти в розмірі 3 460 684,00 грн. Рішення набрало законної сили 13.06.2017 року. Також, із матеріалів справи судом встановлено, що 15.10.2015 року [PERSON] уклала ряд договорів дарування із [PERSON], за яким передала у власність наступне нерухоме майно: -нежитлове приміщення [ADDRESS]; -нежитлове приміщення [ADDRESS]; -нежитлове приміщення [ADDRESS]. Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом ОМНО Яковлєвою О.М. та зареєстровані в реєстрі за №2040, №2042 та №2044. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 12.02.2019 року, право власності на вказані нежитлові приміщення зареєстровані на підставі вказаних договорів дарування за [PERSON]. До їх відчуження в 2015 році вказаними нежитловими приміщеннями відповідачка [PERSON] володіла з 05.07.2011 року. Зазначені обставини, обґрунтовуються позивачем як підстави заявленого позову про недійсність договорів дарування, оскільки підтверджують можливість відповідача-1 передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на нерухоме майно, яке в результаті укладення договорів дарування перестало належати [PERSON], яка є боржником перед [PERSON]. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Із вимогами про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності можуть звернутися заінтересовані особи, якщо предмет правочину будь-яким опосередкованим способом може стосуватися інтересів такого заявника. Так, матеріалами справи установлено, що сторонами у справі є, зокрема, сторони договору позики - кредитор і боржник. Згідно із цивільним законодавством вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок належного боржникові майна, відтак в інтересах кредитора здійснення заходів для збереження за боржником достатньої кількості майна з метою захисту його інтересів. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідна правова позиція висловлена Верховного суду у постанові від 23.01.2019 року по справі № 442/3285/16-ц. Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. За правовими висновками Верховного Суду України викладеними у постановах від 23.08.2017 у справі № 6-2697цс16, від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 договір дарування, направлений на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення, може бути визнаний недійсним. Згідно цих позиції ВСУ: про недійсність таких договорів мають свідчити встановлені судами обставини, які дозволяли відповідачам передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на нерухоме майно; спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами; суди мають перевіряти, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. У силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням викладене суд приходить до висновку, що [PERSON], напевно знаючи, про наявність невиконаних грошових зобов'язань перед [PERSON], про що свідчить вимога про погашення заборгованість від 01.10.2015 року (а.с.14), а отже і могла передбачити для себе негативні наслідки щодо стягнення заборгованості в примусовому порядку, за півтора місяці до закінчення дії договору оренди передала право власності на все майно своїй родичці. Зазначене дає підстави для висновку про те, що дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до родича з метою приховати це майно від можливого виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів за орендною платою та задля уникнення в майбутньому негативних наслідків, пов'язаних зі зверненням стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на нежитлове приміщення [ADDRESS]; нежитлове приміщення [ADDRESS]; нежитлове приміщення [ADDRESS], визнаються обґрунтованими виходячи з приписів ст. 19 ЦПК України, за якими суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Окрім того, приватноправовий характер спору за вимогами про скасування державної реєстрації визначено також у постанові Верховного Суду (Велика Палата) від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18). Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Визнання недійсними договорів дарування в судовому порядку є підставою для скасування реєстрації права власності обдарованого, що вчинене на підставі таких договорів. Судове рішення у даній справі, є підставою для внесення відповідних змін до реєстру, має наслідком поновлення порушених прав позивача на захист яких подано позов у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved