Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], який є законним представником малолітнього сина [PERSON] [INFO] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] Миколаївської області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] Миколаївської області. В зазначеному житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] та його малолітній син [PERSON]. Посилаючись на те, що відповідач за місцем реєстрації не проживає з 2010 року, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає, реєстрація відповідача в будинку створює позивачу перешкоди в користуванні та утриманні житла, тому позивач на підставі норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги частково, просив визнати таким, що втратив право користування житловим будинком [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, шляхом виклику його через оголошення у пресі ( Рідне Прибужжя № 12 від 24 березня 2016 року). Представник третьої особи - Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву, про розгляд справи без участі представника. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Вознесенської державної адміністрації у Миколаївській області в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За згодою позивача суд ухвалив постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до наступного. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08.12.2015 року позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS]. Право власності позивача зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. (а.с.8-11) В зазначеному жилому будинку, зареєстрований позивач. Крім нього в будинку зареєстрований з 04.07.2003 року відповідач [PERSON], що підтверджується адресною довідкою від 17.03.2016 року. (а.с.26). [PERSON] [INFO] не значиться зареєстрованим за даними адресно - довідкової картотеки Вознесенського РВ УДМС. Як встановлено в судовому засіданні, останній не проживає в будинку з 2010 року, витрати по утриманню майна не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає. Вказані обставини підтверджуються Актом від 15.01.2016 року та довідкою про реєстрацію та проживання від 15.01.2016 року. (а.с.15,16) Отже, наслідком вищенаведених обставин є створення позивачу перешкод в користуванні належним останньому житлом та його утриманні. Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В судовому засіданні було встановлено, підтвердилося письмовими доказами, що відповідач у вказаному житловому будинку не проживає з 2010 року. Відповідно до статей 71 і 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином наданими позивачем суду доказами доведений факт відсутності відповідача в [ADDRESS] понад встановлені ст.71 ЖК України строки. Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що в будинку проживає позивач та члени його сім'ї, особисті речі відповідача відсутні, то суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням положень ч.8 ст.8 ЦПК України та ст.ст. 71, 72 ЖК України .

Outcome: approved