Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Миколаївського районного суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності в порядку спадкування за законом. А саме позивачка просила: Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , серія та номер 1-489 від 05.10.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в зв`язку з тим, що він суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] померлого [INFO] та матері [PERSON] померлої [INFO] . Та стягнути з відповідачів судові витрати. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що [PERSON] є спадкоємцем за законом на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] згідно зі ст. 1261 ЦК України - після смерті батька [PERSON] померлого [INFO] , відповідно до ст. 549 ЦК УРСР та матері [PERSON] померлої [INFO] , відповідно до ст.ст. 1268 -1270 ЦК України. Позивачка зазначає, що звернувшись до приватного нотаріуса Георгієвої О.Г. позивач дізналася, що дізнавшись про наміри позивача оскаржити у судовому порядку правомірність отримання відповідачем [PERSON] свідоцтва про право власності на житловий будинок, останній 5 жовтня 2017 року здійснив відчуження спірного житлового будинку шляхом укладання Договору дарування своєму сину відповідачу [PERSON] . В зв`язку з вищезазначеним, приватний нотаріус в серпні 2018 року надала позивачу Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовила у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, так як відсутні правовстановлюючі документу, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно, по-друге, що спадкове майно зареєстроване вже за відповідачем [PERSON] та рекомендовано звернутися до суду. Тому вона змушена звернутися до суду за захистом для подальшого належного оформлення прав на спадкове майно. В судовом засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Дослідивши в судовому засіданні письмові докази по справі, суд находить позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Миколаївського районного суду від 23 квітня 2018 року позов [PERSON] - задоволено. Вирішено визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13 грудня 2007 року видане виконавчим комітетом Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про право власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , зареєстроване в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 21407218, номер запису 409 в книзі 3 від 13 грудня 2007 року. Ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23.10.2017 року про забезпечення позову шляхом заборони [PERSON] , а також будь-яким іншим особам вчиняти дії пов`язані із відчуженням права власності та зміною власника житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами який розташований [ADDRESS] . Та заборони реєстраційним органам вчиняти будь-які дії, пов`язані з реєстрацією цивільно - правових угод про відчуження не рухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами який розташований [ADDRESS] - скасувати. Відповідно копії свідоцтва про народження батьками позивачки [PERSON] є батько [PERSON] та мати [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] [INFO] . Мати [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Як вбачається з копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.08.2018 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області постановлено: відмовити [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] на спадкове майно - житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують право власності померлої [PERSON] на зазначений вище житловий будинок. Рішенням виконавчого комітету Радсадівської сільської ради від 14 квітня 2009 року № 28 скасовано рішення виконавчого комітету Радсадівської сільської ради №25 від 17 2007 року "Про оформлення права власності на житлові будинки" в частині оформлення права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Згідно копії договору дарування житлового будинку від 05.10.2017 року Дарувальник - [PERSON] передає безоплатно майно - Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , у власність Обдарованого - [PERSON] . Як вбачається з копії спадкової справи №7/2016 до майна померлої [INFO] [PERSON] , позивачка [PERSON] заявою прийняла спадщину з чого вона б не складалась. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Положеннями ч.2 ст. 719 ЦК України перебачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно висновку, викладеному в постанові ВСУ від 18.06.2014 №6-69цс14, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий договір може бути визнаний судом недійсним. Вказаний висновок кореспондує ст. 229 ЦК України Істотне значення має помилка щодо природи правочину Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Тому, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України, спірний договір дарування підлягає визнанню судом недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, в силу ст.ст. 1218; 1261; 1268 ч.ч. 1, 5; 1269 ч. 1 ЦК України позивач успадкувала усі права та обов`язки разом зі своїм братом відповідачем [PERSON] , що належали спадкодавцю [PERSON] на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті останнього. До таких успадкованих позивачем прав відноситься і право на вищезазначений будинок, який фактично був набутий спадкодавцем на законних підставах. Таким чином на підставі вище викладеного вимоги позивачки про визнання за [PERSON] , право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] померлого [INFO] та матері [PERSON] померлої [INFO] , є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved