Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 03 червня 1993 року в с.Хриплин Івано-Франківської міської ради зареєструвала шлюб з відповідачем, про що зроблено запис за №5. Від шлюбу на даний час неповнолітніх дітей немає. Причиною розірвання шлюбу стало те, що спільне життя між сторонами не склалося через постійні конфліктні ситуації, сварки, різні погляди на життя та втрату розуміння між ними, внаслідок чого на протязі останнього часу подружнього життя живуть як чужі люди. Подальше збереження шлюбу позивач вважає неможливим. За наведених обставин просить шлюб розірвати. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та залишити за нею прізвище, отримане у шлюбі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечив проти розірвання шлюбу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 03 червня 1993 року (а.с. 4) сторони зареєстрували шлюб 03 червня 1993 року в с.Хриплин Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, про що зроблено запис за №5. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». За приписами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків, шлюб їх існує формально, миритися не бажають. Збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, а після реєстрації розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище " [PERSON] ". На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ч 2 ст. 29 ЦК України, ст.ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ч.2 ст.29 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved