Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

В квітні 2019 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до договору оренди землі б/н та без зазначення дати підписання, зареєстрованого Управлінням Держкомзему в Сквирському районі Київської області, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 30.08.2012 року за №322400004002582, [PERSON] передала Товариству з обмеженою відповідальністю «АГРОСОЛЮШНС» (далі по тексту ТОВ «АГРОСОЛЮШНС»),в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення. Дана земельна ділянка знаходиться в межах Чубинецької сільської ради Сквирського району Київської області, загальною площею 2,5013 га, в тому числі ріллі 2,5013, яка належала [PERSON] згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії КБ № 069407, виданого 16.04.2004 року Сквирською районною державною адміністрацією, кадастровий номер земельної ділянки 3224087200:03:010:0011, зі строком дії на 5 (п`ять) років, при цьому передбачено переважне право Орендаря на поновлення його на новий строк. Також позивач зазначила, що 21.12.2011 року було складено відповідний акт приймання передачі орендованої земельної ділянки. 30.08.2012 року між зазначеними сторонами в подальшому було укладено Додаткову угоду до договору оренди землі від 30.08.2012 року, якою було викладено п. 6 договору оренди в наступній редакції: «Договір укладено на 20 років». [INFO] мати позивача [PERSON] померла, яка визначена як Орендодавець за зазначеним договором оренди землі та на момент смерті була власником відповідної земельної ділянки. Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 18.10.2017 року у цивільній справі № 376/2451/17 за позовом [PERSON] до Чубинецької сільської ради Сквирського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування, за позивачем було визнано в порядку спадкування за заповітом, право власності на земельну ділянку, площею 2,5012 га, яка розташована на території Чубинецької сільської ради Сквирського району Київської області, кадастровий номер 3224087200:03:010:0011. Позивачем зазначено, що про наявність зазначеного Договору оренди землі, акту приймання-передачі земельної ділянки та додаткової угоди до Договору, котрі було укладено з ТОВ «АГРОСОЛЮШНС» їй стало відомо лише після визнання за нею права власності на зазначену земельну ділянку. У позовній заяві позивач вказує, що нею встановлено, що зазначені правочини покійна мати не укладалата не підписувала, у зв`язку з тим, що підпис, який в них зазначений під її іменем, їй насправді не належить. Відповідно до Висновку експерта № 4-21/05 від 21.05.2018 року, який було проведено за заявою позивачки, зазначено, що підпис від імені [PERSON] , що міститься у графі: «Підписи сторін», нижче реквізитів орендодавця [PERSON] у Договорі оренди землі, укладеного між [PERSON] та ТОВ «АГРОСОЛЮШНС» без вказання дати, зареєстрованому у Державному реєстрі земель від 30.08.2012, виконано не [PERSON] , а іншою особою, а також підпис від імені [PERSON] , що міститься у графі: «Орендодавець», нижче реквізитів орендодавця [PERSON] у Додатковій угоді до Договору оренди землі, укладеного між [PERSON] та ТОВ «АГРОСОЛЮШНС» від 30.08.2012, датованій 14.12.2016 року, виконано не [PERSON] , а іншою особою. Тому позивач вважає, що зазначені обставини вказують на безпідставне використання ТОВ «АГРОСОЛЮШНС» земельної ділянки, яка перебуває в її власності. З урахуванням наведеного, позивач просить визнати договір оренди землі недійсним та скасувати державну реєстрацію речового права. Представник позивача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовою заявою про заочний розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе розглядати цивільну справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено, що відповідно до договору б/н та без зазначення дати підписання, зареєстрованого Управлінням Держкомзему в Сквирському районі Київської області у державному реєстрі земель вчинено запис від 30.08.2012 року за № 322400004002582 [PERSON] передала ТОВ «АГРОСОЛЮШНС» в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться в межах Чубинецької сільської ради Сквирського району Київської області, загальною площею 2,5013 га, в тому числі ріллі 2,5013, яка належала їй згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії КБ № 069407, виданого 16.04.2004 року Сквирською районною державною адміністрацією, кадастровий номер земельної ділянки 3224087200:03:010:0011, зі строком дії на 5 (п`ять) років, при цьому передбачено переважне право Орендаря на поновлення його на новий строк. Крім цього, між зазначеними сторонами в подальшому було укладено Додаткову угоду до договору оренди землі від 30.08.2012 року, якою було викладено п. 6 договору оренди в наступній редакції: «Договір укладено на 20 років», тим самим відбулася пролонгація зазначеного договору оренди землі». [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 16.12.2016 року виданого виконавчим комітетом Чубинецької сільської ради Сквирського району Київської області від 16.12.2016 року. Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 18.10.2017 року у цивільній справі №376/2451/17 за позовом [PERSON] до Чубинецької сільської ради Сквирського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування, за [PERSON] було визнано в порядку спадкування за заповітом, право власності на земельну ділянку, площею 2,5012 га., яка розташована на території Чубинецької сільської ради Сквирського району Київської області, кадастровий номер 3224087200:03:010:0011, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, посвідчена Державним актом на право власності на земельну ділянку, серія КВ № 069407, що належала її матері [PERSON] . Після визнання за позивачем права власності на зазначену земельну ділянку позивачу стало відомо про наявність зазначеного Договору оренди землі, акту приймання-передачі земельної ділянки та додаткової угоди до Договору, котрі було підписано з ТОВ «АГРОСОЛЮШНС», однак вважає їх недійсними, оскільки зазначені правочини покійна мати не укладалата не підписувала. Для підтвердження, що підписи в Договорі оренди землі та у додатковій угоді до Договору оренди землі укладеного муж [PERSON] та ТОВ «АГРОСОЛЮШНС» проведено почеркознавчу експертизу. Згідно Висновку експерта № 4-21/05 від 21.05.2018 року підпис від імені [PERSON] , що міститься у графі: «Підписи сторін», нижче реквізитів орендодавця [PERSON] у Договорі оренди землі, укладеного між [PERSON] та ТОВ «АГРОСОЛЮШНС» без вказання дати, зареєстрованому у Державному реєстрі земель від 30.08.2012, виконано не [PERSON] , а іншою особою., підпис від імені [PERSON] , що міститься у графі: «Орендодавець», нижче реквізитів орендодавця [PERSON] у Додатковій угоді до Договору оренди землі, укладеного між [PERSON] та ТОВ «АГРОСОЛЮШНС» від 30.08.2012, датованій 14.12.2016 року, виконано не [PERSON] , а іншою особою. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди. Згідно з положеннями ст.14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі. За змістом ст.125 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності; право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України право володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд, право вчиняти будь-які дії щодо свого майна має лише його власник. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 228 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на незаконне заволодіння майном фізичної особи і такий правочин є нікчемним. За правовою позицією, висловленою судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при розгляді справи № 6-99цс13, договір оренди землі є укладеним з моменту його державної реєстрації, а отже - оспорюваним й витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння можливо за умови визнання цього договору оренди землі недійсним відповідно до вимог, встановлених ст. 210, ст. 640 ЦК України, ст. 125 ЗК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності в Україні є непорушним, а за ч. 7 ст. 319 ЦК України, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, і такого обов`язку власника у даній справі не встановлено. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У частині першій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» недійсним може бути визнано лише укладений договір. У разі якщо на виконання неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (ст.1212-1215 ЦК України). Судом установлено, що вказаний Договір оренди землі, укладений у письмовій формі, в установленому законом порядку пройшов державну реєстрацію, є укладеним, а отже оспорюваний, але волевиявлення позивача не було направлено на укладення угоди, яку [PERSON] не підписувала. За таких обставин не можна вважати, що договір оренди землі відповідав волі орендодавця та вимогам закону, а тому наявні правові підстави для визнання договору оренди землі недійсним з підстав, передбачених ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Зважаючи на те, що Договір оренди землі б/н та Додаткова угода до договору оренди землі від 14.12.2016 року пройшли державну реєстрацію, а отже, за правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-99цс13, є укладеними, вони є оспорюваними і витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння можливо за умови визнання цих правочинів недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст. 76-80 ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З врахуванням вищенаведеного, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved