Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

заступник керівника Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі відділу охорони здоровя Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, понесених Перечинською центральною районною лікарнею на стаціонарне лікування потерпілих від злочину [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] у розмірі 2 138,39 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вироком Перечинського районного суду від 12 грудня 2017 року [PERSON] засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Крім цього, даним вироком суду встановлено, що 29 липня 2017 року [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], що знаходився у технічно справному стані, та рухаючись в напрямку ДП «ЛОК Полонина» по вул. Луговій в с.Лумшори Перечинського району, порушив п. п. 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху, втратив керування транспортним засобом та виїхав за межі проїзної частини, де зіткнувся з каменем, внаслідок чого пасажир [PERSON] отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, а пасажири [PERSON] та [PERSON] тяжкі тілесні ушкодження. Зазначені пасажири та відповідач перебували на стаціонарному лікуванні у відділеннях Перечинської ЦРЛ, витрати на яке склали 2 138,39 грн. Оскільки зазначені витрати, здійснені лікарнею з вини відповідача, негативно впливають на фінансування інших хворих, внаслідок чого порушуються інтереси держави у сфері дотримання прав і свобод людини та громадянина в галузі охорони здоровя, тому просить позов задовольнити. У судове засідання представник відділу охорони здоровя Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області [PERSON] не зявився, однак подав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Прокурор Косей Н.В. у судове засідання також не зявилася, подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та підтримала позовні вимоги у повному обсязі. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та визнав позов у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 12 грудня 2017 року, що набрав законної сили 12 січня 2018 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України [PERSON] звільнено від\~ відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов'язки, а саме періодично з'являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Вказаним вироком встановлено, що 29 липня 2017 року о 04.00 год. обвинувачений [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], який знаходився у технічно справному стані, рухаючись по вулиці Луговій в с. Лумшори Перечинського району в напрямку ДП «ЛОК Полонина», в порушення п. п. 10.1., 12.1. Правил дорожнього руху України, не вибравши таку швидкість, щоб з урахуванням дорожньої обстановки мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, в результаті чого втратив керування автомобілем та виїхав за межі проїзної частини, де зіткнувся з каменем, внаслідок чого пасажир [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді «перелому верхньої третини тіла грудини без зміщення кісткових уламків. Закритий перелом шиловидного відростку лівої променевої кістки. Забій правого плеча, четвертого пальця лівої кисті», які згідно висновку судово-медичної експертизи № 615 від 14 вересня 2017 року кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості; пасажир [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді «ВЧМТ. Забою головного мозку середнього ступеню важкості з геморагічним забоєм правої лобної частини. Перелому потиличної кістки з переходом на сосцевидний відросток зліва. Отогематоліквореї зліва. Забою та осадження мяких тканин голови, обличчя, верхніх та нижніх кінцівок», які згідно висновку судово-медичної експертизи № 688 від 15 вересня 2017 року кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, а також пасажир [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді «ВЧМТ. Забою головного мозку важкого ступеню, забою стовбура мозку із когнітивно-мнестичними розладами та астенічним синдромом. Лінійних, багатоуламкових переломів склепіння черепа справа та зліва з переходом на основу. Субдуральних пластинчатих гематом в лобних ділянках справа та зліва в стадії субтотальної резорбції. Забійних ран мяких тканин лобної ділянки зліва, садна верхньої губи зліва», які згідно висновку судово-медичної експертизи № 788 від 10 жовтня 2017 року кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження (а. с. 14-17). Згідно калькуляції видатків на лікування хворих №№ 1-4 від 29 серпня 2018 року [PERSON] (з 29 по 31 липня 2017 року 2 ліжкодні), [PERSON] (з 29 липня по 07 серпня 2017 року 9 ліжкоднів) і [PERSON] (29 липня 2017 року 1 ліжкодень) проходили лікування у хірургічному відділенні Перечинської центральної районної лікарні, внаслідок чого сума видатків на таке склала 210,72 грн., 938,66 грн. та 127,96 грн. відповідно. Крім цього, [PERSON] з 21 по 31 серпня 2017 року (10 ліжкоднів) проходив лікування у неврологічному відділенні зазначеної лікарні, сума витрат на яке становила 861,05 грн. (а. с. 7-11). Таким чином, загальна сума витрат, понесених Перечинською центральною районною лікарнею на лікування потерпілих від злочину [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також засудженого [PERSON], склала 2 138,39 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Як розяснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат" від 07 липня 1995 року, питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжкодня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 545 «Про порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» від 16 липня 1993 року (далі Постанова № 545) сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми витрати за місяць (в якому проводилося лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Згідно п. п. 3, 4 Постанови № 545 визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора. Стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров'я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного державного бюджету (Республіки Крим, місцевого чи регіонального самоврядування), або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров'я. Отже, з врахуванням вищенаведеного та того, що вимоги позовної заяви визнані сторонами і відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, тому суд приходить до висновку, що такі слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 6 ст. 141 цього Кодексу якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відповідач позовні вимоги визнав, тому з врахуванням ціни позову суд приходить до висновку, що судовий збір, який би мав понести позивач у сумі 881 грн. (1 762 грн. - 50%), підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved