Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

До суду 26.11.2019 надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа відділ у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про стягнення аліментів та визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що під час перебування у шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачкою. Відповідач не сплачує аліменти на утримання сина та вони не досягли згоди з ким буде проживати їй син, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 04.12.2019 прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі. Призначено розгляд справи в загальному позовному порядку та проведення підготовче засідання на 13.01.2020р.. 11.01.2020 до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку з відрядженням.(а.с.34). В підготовче засідання 13.01.2020 до суду з`явився представник позивача адвокат Губський Анатолій Валерійович, який надав довідку щодо перебування відповідача від вартою. Розгляд справи відкладено на 17.02.2020 з метою належного сповіщення про розгляд справи. В підготовче засідання 17.02.2020 з`явились позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Губський Анатолій Валерійович, представник відповідача адвокат Гузь Григорій Васильович, представник третьої особи Органу опіки та піклування ПРА ОМР. Представник третьої особи Органу опіки та піклування ПРА ОМР надала суду висновок про визначення місця проживання дитини від 14.02.2020. Розгляд справи було відкладено на 30.03.2020 для надання часу представнику відповідача адвокату Гузь Г.В. ознайомитись з матеріалами справи та суд встановив строк на подачу відзиву 15 днів. 27.03.2020 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи. 30.03.2020 в підготовче засідання учасники справи н з`явились, до суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Гузь Г.В. відповідно якого просив зупинити провадження у справі до скасування надзвичайної ситуації в Україні. Ухвалою суду від 31.03.2020 у задоволені клопотання представника відповідача про зупинення провадження по цивільній справі- відмовлено. Ухвалою суду 31.03.2020р. закрито підготовче провадження. Позивач надала письмову заяву, у якій уточнила позовні вимоги в частині стягнення аліментів та просила стягнути з [PERSON] , на її користь аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3000 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 27.05.2020р. позов в частинні стягнення аліментів у утримання сина у розмірі 3000 щомісячно визнав, а в частині визначення місця проживання дитини просив відмовити. У судовому засіданні 27.05.2020 сторони просили надати їм час для укладання мирової угоди щодо визначення місця проживання дитини, у зв`язку з чим судове засідання перенесено на 10.06.2020. 10.06.2020 на судове засідання сторони не подали жодних заяв про затвердження мирової угоди, адвокат Гузь Г.В. подав клопотання про перенесення розгляду, судове засідання перенесено на 07.07.2020. У судове засідання 07.07.2020 позивач [PERSON] не з`явилася, була повідомлена належним чином. Представник позивача адвокат Губський Анатолій Валерійович на судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Гузь Григорій Васильович на судове засідання 07.07.2020 не з`явилися, хоча були повідомленні належним чином, відповідач причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача адвокат Гузь Г.В. надіслав до суду заяву про відкладення судового засідання, однак суд не вбачає поважних причин для повторного перенесення судового засідання враховуючи вимоги ч.3 ст.223 ЦПК України, оскільки в цьому випадку причини другої неявки представника не мають значення, оскільки це призведе до затягування розгляду справи. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 17 липня 2020 року. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, надані суду докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 07.11.2016 шлюб [PERSON] та [PERSON] - розірвано. При розірванні шлюбу питання щодо визначення місця проживання дитини суд не розглядав. Від шлюбу у позивача та відповідача народився син - [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 241. Судом встановлено що [PERSON] проживає разом з мамою, та знаходиться на її утриманні. Відповідач не виконує належним чином своїх батьківських обов`язків, не надає матеріальну допомогу на утримання сина. З приводу позовних вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Згідно пояснень позивачки, на сьогоднішній день відповідач не бере участь в утриманні сина, останній проживає разом із матір`ю, яка повністю опікується про нього та утримає матеріально. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вбачає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, добровільно допомоги на утримання сина не надає, вихованням останнім не займається, а тому кошти на утримання сина (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. Суд вбачає, що відповідач є працездатною людиною за станом здоров`я та спроможний платити аліменти на утримання дитини. Між тим, доказів того, що відповідач офіційно працевлаштований суду не надано. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 29 березня 2019 року. Згідно ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Із урахуванням викладеного, а також того, що відповідач визнав вимоги в частині стягнення аліментів, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову [PERSON] в цій частині та стягнути із відповідача на її користь на утримання сина аліменти у розмірі 3000 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття. Із приводу вимог про визначення місця проживання дитини суд виходить з наступного. Відповідно до договору оренди житла віл 20.05.2020 позивачка проживає разом із сином за адресою: [ADDRESS] . Згідно письмових пояснень мешканців буд [ADDRESS] [PERSON] проживає разом з сином та чоловіком [PERSON] , сім`я зарекомендувала себе з позитивної сторони, жодних зауважень з боку сусідів не було, відносини у сім`ї довірливі, дружні.. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований разом з матір`ю [PERSON] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання за вих. № 299 від 28.10.2019 та № 300 від 28.10.2019. Згідно довідки від 29.10.2019, виданої Одеським дошкільним навчальним закладом «Ясла-садок» №250 Одеської міської ради [PERSON] , [INFO] , виховується в дошкільному закладі №250 м. Одеси з 01 вересня 2019 року, вихованням дитини та матеріальним забезпеченням займається мати. За матеріалами справи позивач [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець, має постійних дохід. Згідно Висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за №01-11/251/1 від 14.02.2020 про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , Приморська районна адміністрація Одеської міської ради вважає доцільним визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Тобто, [PERSON] має можливість забезпечити належні умови для свого сина під час їх спільного проживання, також належним чином виконує свої батьківські обов`язки, а саме: як любляча матір опікується сином, виховує, постійно піклується про його стан здоров`я. У свою чергу, відповідачем не надано доказів на спростування вищезазначених обставин. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст. 161 Сімейного кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові від 03.05.2018 року по справі №754/5128/16-ц Верховний суд зазначив, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Із наведеного вище, суд вважає позовні вимоги щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] є обґрунтованим та відповідають інтересам малолітньої дитини та такими, що підлягає задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач не надав доказів на спростування доводів позивача. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити у повному обсязі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивачі у справах про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, покласти на відповідача оплату судового збору у розмірі 780,40 грн. Також суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 740,80 грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved