Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до Договору дарування від 27.07.2007 року є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрована у даному будинку, що підтверджується записом у будинковій книзі, але не проживає у ньому з 2007 року. Вона забрала усі свої речі та виїхала на постійне місце проживання до свого чоловіка в будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] має в селі 3абір`я свою сім`ю: чоловіка та двох дітей, з якими вона постійно проживає як член сім`ї з 2007 року. З цього часу вона у будинку [ADDRESS] не проживає. Всі матеріальні затрати по оплаті за комунальні послуги та утриманню його в належному стані несе, [PERSON] . [PERSON] , починаючи з 2007 року, жодних затрат по оплаті комунальних послуг та утриманню його в належному стані жодного разу не здійснювала. Відповідачка тривалий раз до батька не навідувалась і при цьому жодної участі в догляді престарілого батька не надавала. Догляд престарілого батька здійснювала сім`я [PERSON] виключно своїми силами і за рахунок своїх сімейних коштів. Договір про надання відповідачці конкретно визначеного житлового приміщення в моєму будинку і умови такого надання [PERSON] з відповідачкою ніколи не укладався. Не укладався з відповідачкою договір про збереження приміщення за відповідачкою на час її відсутності. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Мироненком Олегом Олександровичем наданий відзив на позов. У відзиві на позов представник відповідача просить повністю відмовити у задоволенні позову. При цьому він посилається на ст.ст. 156, 157, ч. 4 ст. 9 та ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР. Норми матеріального права, на які посилається представник, мають наступний зміст. Ст. 156 Житлового кодексу Українсьької РСР передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Ч. 4 ст. ст. 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Ст. 157 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР встановлено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Позивач [PERSON] надала до суду відповідь на відзив на позов, мотивуючи його тим, що посилання представника відповідача на ст.ст. 156, 157, ч. 4 ст. 9 та ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР свідчить про те, що представник відповідача вважає за можливе їх застосування до вирішення спору, хоча ці норми в даному випадку не рулюють правовідносини позивача та відповідача. Предметом позову є не виселення із займаного житлового приміщення, а визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Правовідносини між сторонами регулюються зовсім іншими нормами матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В даному випадку дійсні обставини дають право застосувати ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України [PERSON] , відповідно до Договору дарування від 27.07.2007 року є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] має в селі 3абір`я свою сім`ю: чоловіка та двох дітей, з якими вона постійно проживає як член сім`ї з 2007 року. З цього часу вона у будинку [ADDRESS] не проживає. Всі матеріальні затрати по оплаті за комунальні послуги та утриманню його в належному стані несе [PERSON] . [PERSON] , починаючи з 2007 року, жодних затрат по оплаті комунальних послуг та утриманню його в належному стані жодного разу не здійснювала. Твердження представника відповідачки про передачу відповідачкою коштів через батька не відповідають дійсності, оскільки відповідачка тривалий раз до батька не навідувалась і при цьому жодної участі в догляді престарілого батька не надає. Догляд престарілого батька здійснювався її сім`єю виключно своїми силами і за рахунок наших сімейних коштів. Договір про надання відповідачці конкретно визначеного житлового приміщення в моєму будинку і умови такого надання мною з відповідачкою ніколи не укладався. Вказані обставини дають всі підстави для застосування до відповідачки ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились. Про час і місце розгляду справи відповідач належним чином повідомлені. За згодою представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як встановлено судом, [PERSON] відповідно до Договору дарування від 27.07.2007 року є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрована у даному будинку, що підтверджується записом у будинковій книзі. Відповідач [PERSON] з 2007 року у будинку [ADDRESS] не проживає, що підтверджується актами депутата Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 13 червня 2018 року та 16 серпня 2018 року. Доказів про те, що [PERSON] , починаючи з 2007 року, несла матеріальні затрати по оплаті за комунальні послуги та утриманню будинку в належному стані, суду не надано. Договір про надання відповідачці конкретно визначеного житлового приміщення та договір про збереження приміщення за відповідачкою на час її відсутності в спірному будинку суду не надані. Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У відповідності зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який відповідно до Конституції регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленість між ним і власником житла. Відповідно до ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України власникові належить право користування, володіння та розпорядження своїм майном. Згідно із ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, добровільно залишивши жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживаючи більше року, що відповідно до вимог ст. 405 ЦК України дає суду підстави визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved