Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

В жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовм до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком та визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Крім позивача у вказаному житловому будинку зареєстрована його колишня дружина - [PERSON] , а також сини [PERSON] та [PERSON] 21 січня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Проте, ще до розірвання шлюбу, а саме з жовтня 2018 року [PERSON] переїхала до своїх батьків та за вказаною адресою не проживає. На неодноразові прохання позивача перереєструвати своє місце проживання по місцю свого фактичного проживання у добровільному порядку [PERSON] відмовляється, в зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду, який просить усунути йому перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження житловим будинком, який розташований в [ADDRESS] , визнавши [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком шляхом зняття її реєстрації. Ухвалою суду від 13 листопада 2019 року відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак в позовній заяві розгляд справи просить провести у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи остання повідомлялася шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Томашпільського районного суду, в зв`язку з чим суд ухвалив провести по даній справі заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд приходить до наступного висновку зтаких підстав. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11 квітня 2000 року виконуючою обов`язки нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори Вінницькою Т.О. належить житловий будинок з господарчими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно копії рішення Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області від 25 липня 2016 року назву вулиці «Свердлова» перейменовано в «Барвінкова» (а.с. 12-13). Згідно копії домової книги, у спірному житловому будинку зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с. 10). Як видно з копії рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 21 сінчя 2019 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 14-15). Згідно довідки Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області № 03114 від 21 жовтня 2019 року [PERSON] , дійсно зареєстрована по [ADDRESS] , однак за даною адресою фактично не проживає з жовтня 2018 року (а.с. 8). Актом обстеження місця проживання [PERSON] від 25 лютого 2019 року, складеного депутатом Вапнярської об`єднаної громади Вінницької області Дячком А.В. встановлено, що [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , проте фактичної проживає по [ADDRESS] з жовтня 2018 року (а.с. 9). Так, за змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Абзацом 7 ч. 1 ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Зовнішнім проявом реалізації права користування квартирою, як місцем проживання, є реєстрація фізичної особи за адресою мешкання. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на корить позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн, сплаченого [PERSON] при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved