Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з відповідача [PERSON] борг за договором позики, 3% річних від суми боргу, та інфляційні збитки за час прострочення зобов'язання, а також стягнути з відповідача судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.09.2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно умов якого позивачем надано відповідачу грошові кошти в розмірі 3500 доларів США, а відповідач зобов'язувався повернути позику у строк до 01 травня 2012 року, про що останнім було складено боргову розписку. В подальшому 11.11.2011 року позивачем додатково було надано відповідачу грошові кошти на розвиток власної справи в розмірі 3750 доларів США, а відповідач в свою чергу зобов'язувався повернути позику в строк до 01.05 2012 року з урахуванням вище отриманих грошових коштів. Однак, в порушення договірних зобов'язань та на неодноразові звернення позивача, відповідач у визначений договором строк борг позивачу не повернув, що є підставою звернення позивача з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики з урахуванням 3% річних, індексу інфляції за весь час прострочення зобов'язання, що є предметом позовних вимог. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю на підставах вказаних у позові, наполягає на їх задоволенні. Просить суд стягнути з відповідача грошові кошти за позикою від 20.09.2011 року та 11.11.2011 року, 3% річних та індекс інфляції за весь час прострочення зобов'язання в загальному розмірі 58835.94 гривень, а також стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України надається право громадянам на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, для чого у відповідності з вимогами ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.2 ст. 1047 цього Кодексу, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 20.09.2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно умов якого позивачем надано відповідачу грошові кошти в розмірі 3500 доларів США, а відповідач зобов'язувався повернути позику у строк до 01 травня 2012 року, про що останнім було складено боргову розписку. 11 листопада 2011 року позивачем додатково було надано відповідачу грошові кошти на розвиток власної справи в розмірі 3750 доларів США, а відповідач в свою чергу зобов'язувався повернути позику в строк до 01.05 2012 року з урахуванням вище отриманих грошових коштів, тобто відповідач взяв на себе зобов'язання у строк до 01 травня 2012 року повернути позивачеві суму боргу в еквіваленті 7250 доларів США, що станом на день звернення до суду за курсом НБУ становить 57949.25 гривень Відповідно до ст 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Правила цієї статті розповсюджуються на будь-які грошові зобов'язання, а також незалежно від того, чи передбачена сплата грошей в готівковій чи в безготівковій формі. В порядку ч.1 1049 вказаного Кодексу, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як убачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти позивачу у визначений борговим документом строк не повернув. Таким чином, на день звернення позивача до суду загальна сума боргу відповідача за договором позики складає 57949.25 гривень, та відповідачем не надано доказів виконання даного договірного зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, дана норма визначає спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов'язань. Так, боржник зобов'язаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. При цьому слід брати до уваги, що індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, він має ураховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується. Крім того, ст.625 ЦК України передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов'язання проценти річних. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти, передбачені вказаною нормою, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею. Таким чином, ураховуючи порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором позики, суд визнає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на його користь позивача заборгованості в сумі 57949.25 гривень, 3% річних від простроченої суми в розмірі 828.75 грн. Оскільки індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то норма ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням встановлено індексу інфляції поширюється і на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене договором. Втрати від інфляції за час прострочки складають 57.94 гривень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 588 грн. 35 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved