Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

В грудні 2018 року позивач звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із зазначеним вище позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким визнати відповідача [PERSON], яка також діє як законний представник свого неповнолітнього сина [PERSON], такими, що втратили право користування квартирою за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що йому на підставі права приватної власності, згідно договору купівлі-продажу від 27.05.2008 року, посвідченому у приватного нотаріуса Жовтоводського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кубай Л.В. належить квартира [ADDRESS]. У даній квартирі окрім нього, його дружини та дітей зареєстрована проживаючою відповідач [PERSON], та її неповнолітній син [PERSON] Дані особи у цій квартирі ніколи не проживали, комунальні послуги не сплачували, не брали участь в утриманні квартири, їх реєстрація в квартирі носить суто формальний характер. В свою чергу, реєстрація [PERSON] та її сина [PERSON] у квартирі створює йому перешкоди у її користуванні, що змусило звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Також позивач зазначає, що ні він особисто ні члени його родини ніколи не перешкоджали відповідачці та її сину в користуванні квартирою. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини в судове засідання не з'явилась, надавши письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. /а.с. 25/ Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Жовтоводської міської ради в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, та письмові пояснення в яких вказав, що служба у справах дітей підтримує у повному обсязі позовні вимоги [PERSON], оскільки з матеріалів позовної заяви вбачається, що сама відповідач [PERSON], яка діє також в інтересах своєї неповнолітньої дитини не заперечує проти того, щоб її та її сина було визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовтоводського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кубай Л.В., витягу з державного реєстру правочинів №5989984 від 27.05.2008 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. /а.с.19-21/ Згідно довідки про склад сім'ї №1/3-1879, окрім власника [PERSON] у квартирі [ADDRESS] зареєстровані проживаючими його дружина [PERSON], діти [PERSON], [PERSON], а також відповідач [PERSON] та її малолітній син [PERSON] Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Саме такою правовою позицією керувався Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-158цс14. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] та її малолітній син [PERSON] ніколи не проживали за адресою [ADDRESS], а їх реєстрація у даній квартирі носить суто формальний характер, що підтверджується актом від 30.11.2018 року підписаного сусідами та головою ОСББ [PERSON] (а.с.10). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач по справі будучи власником квартири, правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона не є членом його сім'ї та не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з ним спільне господарство. Що стосується малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], який також зареєстрований у квартирі позивача, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Беручи до уваги той факт, що [PERSON], [INFO] не досяг 14 років, за місцем реєстрації в квартирі не проживає, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірною квартирою, позицію органу опіки та піклування, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання його таким, що втратив право на користування вищезазначеним житлом. Частиною 2 статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітнім [PERSON], [INFO] право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS], визнаючи його матір такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 статті 29 ЦК. Правила частини 2 статті 17 ЦК УРСР передбачали, що місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК, який регулює спірні відносини з 1 січня 2004 року, також місцем проживання фізичної особи, від десяти до чотирнадцяти років, визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню крім того, служба у справах дітей Виконовчого комітету Жовтоводської міської ради підтримала позовні вимоги позивача та не заперечувала проти визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно із ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір сплачений останнім у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved