Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

До суду 29 березня 2019 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, згідно якого просила: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30 грудня 2016 року Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №1159. Після розірвання шлюбу позивачці залишити шлюбне прізвище « [PERSON] ». - визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , із матір`ю - [PERSON] , [INFO] . - стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень із урахуванням індексації щомісячно, починаючи із 29 березня 2019 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . В обґрунтування позову посилалась на те, що вона зареєструвала шлюб із відповідачем, [PERSON] , 30 грудня 2016 року, про що Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Полтавській області видано свідоцтво № [NUMBER] . Під час шлюбу у них народився син, [PERSON] , [INFO] . Посилалась на те, що почуття поваги та кохання подружжям один до одного втрачено,останнього разу її чоловік вигнав її з дому, після чого позивачка разом із сином переїхала проживати до батьків в м. Одеси. На теперішній час вони проживають окремо, між ними склалися негативні стосунки, позивача вважає, що їх подальше сумісне життя є неможливим, а тому просила просила шлюб між ними розірвати. Також з посиланням на те, що батько дитини не цікавиться життям сина, просила визначити місце проживання дитини разом із нею та стягнути з відповідача, який працездатною людиною, має постійних дохід та має змогу допомагати дитині, аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн.. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі було призначено суддю Шкамерду К.С. та ухвалою суду від 16.04.2019 року провадження у справі відкрито. На підставі наказу від 16 вересня 2019 року № 50-ос/с Голови суду Кічмаренко С. М. про відрахування зі штату Приморського районного суду м. Одеси судді Шкамерди К. С. у зв`язку із закінченням терміну відрядження, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, та на підставі службової службової записки помічника та секретаря судового засідання судді Шкамерди К. С. - Іванової О . І . та Довгань Ж. А. здійснено перерозподіл справи. Матеріали справи надійшли до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 27.10.2019 року її прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 09.12.2019 року. Ухвалою суду від 09.12.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 28.01.2020 року. У зв`язку з неявкою сторін 28.01.2020 року розгляд справи відкладено на 26.02.2020 року. У судовому засіданні 26.02.2020 року були присутні позивач та її представник - [PERSON] , які позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивачка наполягала на те, що шлюбні відносини із чоловіком припиненні та з грудня 2019 року вони проживають окремо, тоді її чоловік вигнав із квартири, проте сина відразу не віддав. Вона через три дні забрала сина та вони переїхали до м. Одеси, звідки вона родом. З цього часу вони проживають в м. Одесі. Посилалась на те, що її чоловік до них не приїздить, про сина не піклується та його життям не цікавиться. Також вказувала, що відповідачу відомо про цей судовий спір та останній писав її в соціальній мережі, щоб вона повідомила йому результати розгляду справи. Представник органу опіки та піклування - Островська Л.Л. у судовому засіданні також не заперечувала проти позову та вважає за можливе його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним, причини неявки суду не повідомив та заяв по суті справи до суду не надав. Враховуючи, що сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони 30 грудня 2016 року зареєстрували шлюб у Кременчуцькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, про що зроблено актовий запис 1159 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.10). Від даного шлюбу у сторін є син - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 21.02.2019 року), який на теперішній час проживає разом із матір`ю - [PERSON] . На теперішній час однією сім`єю сторони не проживають, спільне домогосподарство не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені з грудня 2019 року. Дитина після припинення шлюбних відносин залишається на вихованні у матері. Суд вважає за необхідне зазначити, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв`язку з відсутністю вільної згоди позивача на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв`язку з чим, є неможливим. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Родина фактично припинила існувати та її відновлення неможливо, у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз зберегти неможливо, на примирення позивач категорично не згодна, що підтверджується її поясненнями в судовому засіданні. Із урахуванням викладеного, приймаючи до уваги відсутність згоди позивачки на примирення та наполяганні на розірвання шлюбу, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Отже в цій частині позов суд задовольняє. Також позивачка просила визначити місце проживання сина з нею, з приводу цих вимог суд зазначає наступне. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст. 161 Сімейного кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові від 03.05.2018 року по справі №754/5128/16-ц Верховний суд зазначив, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Суд вбачає, що позивачка є зареєстрованою за адресою [ADDRESS] , власником житла є дідусь малолітнього сина - [PERSON] . Згідно пояснень позивачки, вона разом із сином проживають за вказаною адресою після закінчення там ремонтних робіт, допоки вони проживають за адресою [ADDRESS] . Суду було надано акти обстеження обох квартир, складені спеціалістами територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради, згідно яких визначено, що в квартирі за адресою [ADDRESS] , має окремо ліжко та для дитини створені всі належні умови. Також підтверджено, що в квартирі [ADDRESS] , після ремонтних робіт дитина матиме окрему кімнату. Органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради було надано висновок №01-11/1584/1вих. від 09.10.2019 року «Про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] » (а.с.70-73). При цьому визначено, що батько не приймає участі в вихованні сина. Отже, виходячи із викладеного, суд також вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки та визначити місце проживання сина разом із нею. Із приводу вимог про стягнення аліментів суд виходить із наступного. Згідно пояснень позивачки, на сьогоднішній день відповідач не бере участь в утриманні сина, останній проживає разом із матір`ю, яка повністю опікується про нього та утримає матеріально. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вбачає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, допомоги на утримання сина не надає, вихованням останнім не займається, а тому кошти на утримання сина (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. Суд вбачає, що відповідач є працездатною людиною за станом здоров`я та спроможний платити аліменти на утримання дитини. Між тим, доказів того, що відповідач офіційно працевлаштований суду не надано. Із урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову [PERSON] та стягнути із відповідача на її користь на утримання сина аліменти у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 29 березня 2019 року. Згідно ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. При цьому суд враховує положення ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно якої об`єктом індексації є також розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Статтею 5 даного Закону встановляється, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивачі у справах про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, покласти на відповідача оплату судового збору у розмірі 840,80 грн. Також суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 536, 80 грн.. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved