Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , з позовом до [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , третя особа [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВУЛФ-2018», про визнання права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та витребування зазначеної квартири з володіння [PERSON] . Зазначений позов обґрунтований тим, що 11 липня 2018 року Суворовським районним судом м. Одеси було постановлено ухвалу по справі №523/8929/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, якою затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] та визнано, що сторони домовилися здійснити між собою поділ майна, зокрема, виділити [PERSON] спірну квартиру. 24 липня 2018 року позивач звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з заявою про ознайомлення з матеріалами справи, оскільки про існування вказаної цивільної справи вона дізналась лише 23 липня 2018 року, зустрічних позовів у вказаній справі не заявляла, судових зборів не сплачувала, представника до участі в даній справі не направляла, жодних правових позицій з ним не узгоджувала. З ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року вбачається, що інтереси позивача в судовому засіданні представляв [PERSON] на підставі довіреності від 28.03.2017 року. Проте, вказаною довіреністю позивач не надавала [PERSON] повноважень на розпорядження всім її майном. 26 липня 2018 року позивачем до апеляційного суду Одеської області була подана апеляційна скарга на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року. 06.08.2018 року [PERSON] зареєстрував право власності на спірну квартиру за собою. 14 серпня 2018 року ухвалою апеляційного суду Одеської області відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача. 16 серпня 2018 року позивачем до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області подано заяву про вчинене [PERSON] та [PERSON] кримінальне правопорушення, передбачене ст. 190 КК України. 17 серпня 2018 року відповідні відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018150020003238. 21 серпня 2018 року у вказаному кримінальному провадженні позивач була визнана потерпілою. 31.10.2018 року [PERSON] передав спірну квартиру за актом приймання передачі вкладу до статутного капіталу ТОВ «Вулф-2018», засновником якого він є. 06.11.2018 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі протоколу загальних зборів засновників ТОВ «Вульф-2018». 08 листопада 2018 року постановою апеляційного суду Одеської області скасував ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси про затвердження мирової угоди та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Враховуючи викладене, [PERSON] вважає, що спірна квартира вибула з її володіння на підставі судового рішення - ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року, в подальшому скасованого постановою апеляційного суду Одеської області від 08.11.2018 року, а отже, поза її волею. 10.12.2018 року ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВУЛФ-2018», про визнання права власності на квартиру та витребування майна, залишено без руху. 26.12.2018 року ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВУЛФ-2018», про визнання права власності на квартиру та витребування майна, прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 16 квітня 2019 року у судовому засіданні закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи. 17 вересня 2019 року та 24 жовтня 2019 року Приморським районним судом м. Одеси під головуванням судді Єршової Л.С. постановлено ухвали, відповідно до яких повернуто без розгляду ТОВ «ВУЛФ-2018» заяви про відвід судді Єршової Л.С. 28 жовтня 2019 року Приморським районним судом м. Одеси під головуванням судді Єршової Л.С. постановлено ухвалу, відповідно до якої передано матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВУЛФ-2018», про визнання права власності на квартиру та витребування майна, для подальшого визначення судді для вирішення питання про відвід відповідно до вимог ч. 1\~\~ ст. 33 ЦПК України. 31 жовтня 2019 року через канцелярію Приморського районного суду м. Одеси надійшла ухвала судді Приморського районного суду м. Одеси Домусчі Л.В. від 29.10.2019 року, якою у задоволенні заяви представника ТОВ «ВУЛФ-2018» про відвід головуючого судді, відмовлено. 01 листопада 2019 року Приморським районним судом м. Одеси під головуванням судді Єршової Л.С. постановлено ухвалу, відповідно до якої відновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВУЛФ-2018», про визнання права власності на квартиру та витребування майна. 03 серпня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси під головуванням судді Єршової Л.С. постановлено ухвалу, відповідно до якої задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВУЛФ-2018», про визнання права власності на квартиру та витребування майна, накладено арешт на квартиру загальною площею 115,8 кв.м. (житлова площа 45,5 кв.м.), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач після оголошення перерви у судовому засіданні до суду не з`явилась, була повідомлена належним чином. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі, просив суд його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності згоди позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280-281 ЦПК України. Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені у встановленому законом порядку. 25.11.2019 року від третьої особи [PERSON] на адресу суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких позивачем не доведено, що [PERSON] незаконно отримала спірну квартиру у власність та в чому саме полягає порушення законних прав позивача. [PERSON] на момент передачі спірної квартири до статутного капіталу ТОВ "Вулф-2018" був її законним власником та мав право розпоряджатись нею на свій розсуд. На теперішній час спір між [PERSON] та [PERSON] щодо поділу спільного майна подружжя не вирішено. На думку [PERSON] , позивач не надав доказів на підтвердження обставин припинення права спільної сумісної власності подружжя та набуття права особистої приватної власності на квартиру, що унеможливлює витребування з володіння відповідача на її користь квартири. 25.06.2020 року до суду надійшов позов [PERSON] як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, судом відмовлено у прийнятті зазначеної позовної заяви, у зв`язку з порушенням позивачем третьою особою приписів ч. 1 ст. 52 ЦПК України (позов подано після закінчення підготовчого провадження). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 14.12.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №6887 (а.с. 14-15 т. 1), квартира за адресою: [ADDRESS] , належала [PERSON] на праві власності, що підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.12.2017 року, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 06.08.2018 року (а.с. 16-20 т. 1). 11 липня 2018 року Суворовським районним судом м. Одеси було постановлено ухвалу про затвердження мирової угоди по справі № 523/8929/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, якою затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] та визнано, що сторони домовилися здійснити між собою поділ майна, зокрема, виділити [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21-25 т. 1). З ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року вбачається, що інтереси позивача в судовому засіданні представляв [PERSON] на підставі довіреності від 28.03.2017 року. Проте, вказаною довіреністю позивач не надавала [PERSON] повноважень на розпорядження всім моїм майном. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 05.09.2018 року, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , 06.08.2018 року зареєстровано за [PERSON] на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року № 523/8929/18 (а.с. 30-31 т. 1). 16 серпня 2018 року позивачем до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області подано заяву про вчинене [PERSON] та [PERSON] кримінальне правопорушення, передбачене ст. 190 КК України. 17 серпня 2018 року відповідні відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018150020003238. 21 серпня 2018 року у вказаному кримінальному провадженні позивач була визнана потерпілою, що підтверджується пам`яткою про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 21.08.2018 року (а.с. 26-28 т. 1). Відповідно до інформації про юридичну особу, засновником ТОВ «Вулф-2018» являється [PERSON] , відомості про юридичну особу внесено 26.10.2018 року за № 15561020000067925 (а.с. 34-36 т. 1). Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.10.2018 року по цивільній справі № 487/4765/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, розірвано шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] 07.07.2014 року. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 05.11.2018 року, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , 31.10.2018 року зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Вулф-2018» (а.с. 32-33 т. 1). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 03.12.2018 року, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , 06.11.2018 року зареєстровано за [PERSON] на підставі протоколу №2, серія та номер 4049, 4050, виданий 06.11.2018 року, видавник: приватний нотаріус Бежан А.В.; акт прийому-передачі, серія та номер: 4051, 4052, виданий 06.11.2018 року, видавник: приватний нотаріус Бежан А.В. (а.с. 42-43 т. 1). 08 листопада 2018 року апеляційний суд Одеської області ухвалив постанову, якою задовольнив апеляційну скаргу позивача, скасував ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року, справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 37-41 т. 1). Як вбачається з ЄРСР, станом на теперішній час розгляд зазначеної справи триває. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно\~ з ч. ч. 1-4\~ ст. 12 ЦПК України\~ цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з статтею 204 ЦК України\~ правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена\~ законом\~ або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої\~ статті 215 ЦК України\~ підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга \~статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена\~законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених \~законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя \~статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~ 3,\~ 15, \~16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені\~законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у\~ статтях\~ 316, \~317,\~ 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355\~ ЦК України\~ майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У \~статті 60 СК України\~закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 65\~СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. У зазначеній справі докази на спростування презумпції спільності майна (спірної квартири), набутого подружжям у шлюбі, відсутні. При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362\~ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Судуу складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі №430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18). Відповідно до частини четвертої статті 369\~ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору щодо спільного майна позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження цим майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої\~ статті\~369, статті \~215 ЦК України\~ надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. У зазначеній справі подружжя [PERSON] було співвласниками всього майна, яке було придбане під час шлюбу, позивач має майнові права на спірну квартиру в цілому, правовий режим права власності - право спільної власності, при цьому судом встановлено відсутність взаємної згоди подружжя при відчуженні такого майна, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша \~статті 388 ЦК України). Разом із тим, відповідно до закріпленого в\~ статті 387 ЦК України\~ загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Отже, норма\~ статті 388\~ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до частини першої статті 382\~ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Згідно з частиною другою статті 183\~ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Таким чином, витребувати можна індивідуально визначене майно, або майно яке виділено в натурі. Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 21.12.2016 року по справі 6-2233цс16 (1522/25684/12), в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року по справі № 640/8456/16-ц, в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 335/640/15-ц, в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі № 915/856/16, в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі № 1515/2001, в постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі № 1512/1830/12-ц. Враховуючи, що спірна квартира вибула без волі його власника [PERSON] , на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано, то вона має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, а тому позов і в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved