Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту смерті. Заява обґрунтована тим, що вона є тіткою [PERSON], який помер [INFO] в м. Донецьк. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Встановлення факту смерті необхідне заявниці для реєстрації смерті [PERSON] на території України та отримання свідоцтва про смерть для оформлення спадкових справ. Заявник [PERSON], будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги просить задоволити. Представник заінтересованої особи Оратівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Гусак І.І., будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи її участі, заявлені вимоги на розсуд суду. Від заявника та представника заінтересованої особи до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, у зв'язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, суд вважає, що заява обґрунтована і підлягає задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. Як встановлено, заявник [PERSON], [INFO], є рідною тіткою [PERSON], який помер [INFO] в м. Донецьк. Згідно із свідоцтвом про смерть [NUMBER] від [INFO] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у місті Донецьку, [INFO] в м. Донецьк померла - [PERSON]. Згідно із свідоцтвом про народження [NUMBER] від 28.02.1962 року [PERSON] народилася [INFO] в с. Жабокрич Крижопільського району Вінницької області батьками якої є: мати - [PERSON]. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 16.08.1986 року, [PERSON] та [PERSON] одружилися 16.08.1986 року. Прізвище дружини після одруження змінено на [PERSON]. Згідно із свідоцтвом про народження [NUMBER] від 22.12.1957 року [PERSON] народилася [INFO] в с. Жабокрич Крижопільського району Вінницької області батьками якої є: мати - [PERSON]. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 05.03.1982 року, [PERSON] та [PERSON] одружилися 05.03.1982 року. Прізвище дружини після одруження змінено на [PERSON]. Згідно із свідоцтвом про народження [NUMBER] від 18.11.1977 року [PERSON] народився [INFO] в с. Жабокрич Крижопільського району Вінницької області батьками якої є: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до розпорядження КМУ №1085 від 07.11.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Донецьк віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. В зв'язку з чим, суд не може прийняти до уваги як належні та допустимі докази підтвердження факту смерті [PERSON] рішення та документи прийняті на тимчасово окупованій території України, зокрема, свідоцтво про смерть [NUMBER] від 20.10.2015 року видане Петровським районним відділом реєстрації актів цивільного стану м. Донецька Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР, довідку про смерть №3545 від 19.10.2015 року виданої Петровським районним відділом реєстрації актів цивільного стану м. Донецька Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР. Натомість суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293, п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», підставою для про ведення державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Згідно ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров'я або судово-медичної установи, - не пізніше п'яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє Міністерство закордонних справ України. Ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey) (Страсбург, 10 травня 2001 року заява №25781/94), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. У справі Намібії так званого «намібійського винятку» зазначений виняток полягає у тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема недійсність не може бути заснована до таких документі як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих "de facto" органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи обставини справи, зумовлені фактичним настанням смерті особи на тимчасово окупованій території України, відсутністю у заявника лікарського свідоцтва про смерть, встановленого діючим законодавством України форми, та неможливістю проведення державної реєстрації смерті особи, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заяви щодо встановлення факту смерті особи, оскільки реєстрація смерті останньої не можлива без відповідного рішення суду, а тому заява підлягає задоволенню. Оскільки, реєстрація смерті [PERSON] в органах реєстрації актів цивільного стану на території України не проводилась, то є підстави в судовому порядку встановити факт смерті громадянина [PERSON], який помер [INFO] в м. Донецьк. Відповідно до ч. 5 ст. 317 ЦПК України, копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. За таких обставин суд вважає, що факт про те, що [PERSON], [INFO], помер [INFO] в м. Донецьк підтверджено в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене вимоги заявника є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст. 294ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved