Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

[PERSON] (надалі-Позивач) звернулася в Суд з позовом до [PERSON] (надалі-Відповідач) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що їй згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕЕ № 871528 від 19.11.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 724, належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім неї в будинку зареєстровані її дочка [PERSON] , дочка [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] та їх спільні діти: [PERSON] , [PERSON] . Відповідач за вищевказаною адресою не проживає більше шести місяців. Крім того, Позивач зазначила, що на даний час місце проживання Відповідача їй не відомо, ніхто з її сім`ї зв`язок з ним не підтримує. Реєстрація Відповідача в її будинку може слугувати підставою для відмови їй у призначенні житлової субсидії. З огляду на вказане вважає, що Відповідач порушує її законні права як власника житла, тому, просить Суд усунути перешкоди у здійсненні права власності на належний Позивачу на праві приватної власності житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та про підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив, жодних заяв до суду не скеровував, правом подачі відзиву не скористався. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі-ЦПК України) у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які Позивач послався, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, подані на підтвердження таких, з врахуванням вимог процесуального закону про належність та допустимість доказів, Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕЕ № 871528 від 19.11.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 724, житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить Позивачу. З копії будинкової книги № 12 та довідки про склад сім`ї та проживання у вище вказаному житловому будинку зареєстровані власник об`єкту нерухомості - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] , який в дійсності не проживає. Факт не проживання більше шести місяців Відповідачів за адресою: [ADDRESS] підтверджується актами не проживання за місцем проживання від 03.01.2019 року та від 27.05.2019 року, 27.02.2017 року, складеними комісією у складі [PERSON]., [PERSON] , [PERSON], [PERSON]., та додатково засвідченими сусідами: [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, Суд дійшов висновку про те, що між Сторонами виникли цивільно-правові відносини, що склались з приводу користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України особа, яка стала власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України - визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Непроживання у житловому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Таким чином, та обставина, що Відповідач залишається зареєстрованим у житловому будинку Позивача, але фактично не проживає за місцем реєстрації більше шести місяців дає Суду підстави визнати Відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Статтею ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Вказана норма кореспондується абз. 3 п. 26 Правил згідно якого зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, прийняття судом рішення про задоволення позовних вимог Позивача буде у повній мірі відповідати вимогам матеріального і процесуального закону з повним та всебічним урахуванням прав та інтересів сторін по справі у відповідності до п. 1 ст. 2 ЦПК України згідно якого завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Outcome: approved