Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

[PERSON] (надалі-позивач) звернулася до суду з позовною заявою до іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» (надалі-відповідач) про поновлення на роботі, в обгрунтування якої вказала наступне. У 2004 році позивачем та [PERSON] під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу було прийнято рішення про реєстрацію підприємства ІП «Агро- Вільд Україна». У 2010 році за рахунок спільних коштів позивачем та [PERSON] було сформовано статутний капітал у розмірі 134044,48 грн. та вона 09.05.2010р. була призначена Генеральним директором ІП «АГРО-ВІЛЬД Україна», а [PERSON] був визначений як особа, яка діє без довіреності від підприємства та відповідно внесена інформація до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань. З того часу [PERSON] та [PERSON] керували разом підприємством. До обов`язків позивача входила реалізація продукції виробленої підприємством, [PERSON] відповідав за укладенням договорів оренди та виплату орендної плати, контролював виробничий цикл та розподіляв грошові кошти, які надходили на поточний рахунок підприємства. Оскільки позивач та [PERSON] проживали спільно однією сім`ю, починаючи з 2004 року без реєстрації шлюбу, за цей час у них народилось четверо спільних дітей, одна дитина померла після пологів, то між ними склалися стосунки, як між чоловіком та дружиною. На початку 2018 року стало відомо, що наймолодшій дитині [PERSON] , [INFO] , необхідний більший догляд, ніж той який можуть надати наймані особи для догляду за дітьми. [PERSON] повідомила своєму чоловікові [PERSON] (як тоді його вважала), що їй необхідна відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку. Оскільки в їхній сім`ї вже відбулись трагічні події, то йому необхідно оформити офіційний дозвіл на працевлаштування. На виконання їхньої домовленості він почав оформляти цей дозвіл. 22 травня 2018 року для оформлення бухгалтерських документів позивач написала заяву на ім`я [PERSON] , оскільки він формально рахувався єдиним учасником підприємства, та винесла наказ про те, що вона відбуває у безоплатну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років з 01.06.2018р. до 20.09.2019р. Наказ та заяву позивач віддала [PERSON] . 05.06.2018р. внаслідок раптово виниклої неконтрольований агресії у [PERSON] , позивач вимушена була покинути домівку, де залишились всі її речі та документи. З того часу вона не може потратити до будинку за адресою: [ADDRESS] , де знаходиться копія заяви від 22 травня 2018 року з відміткою про її прийняття [PERSON] , наказ по підприємству і рішення засновника про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. З цього моменту позивач з [PERSON] фактично не спілкується, документи, що знаходились вдома, а саме: наказ від 22.05.2018р., рішення засновника від 22.05.2018р. він відмовився віддати позивачу, внаслідок чого вона не змогла оформитися в соціальних службах виплат. Під час зустрічі з [PERSON] приблизно у серпні 2019 року позивач його повідомила, що [PERSON] потребує домашнього догляду за станом здоров?я, і що вона буде продовжувати знаходитись у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6 років. Під час підготовки позову про розподіл майна подружжя, позивачу стало відомо, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] рахується керівником з 31.05.2018р., у той час, як згідно наказу та рішення від 22.05.2018р. останнім робочим днем позивача повинно бути 31.05.2018р., а він має бути прийнятий на посаду керівника тільки з 01.06.2018р. На даний час позивачу стало відомо, що [PERSON] , всупереч поданої нею заяви про надання відпуски по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років та продовження відпустки до досягнення дитиною шести років, раніше прийнятих рішень, прийняв рішення про її звільнення зі змістом, якого позивачку навіть не ознайомив. [PERSON] неодноразово вимагала віддати їй рішення про надання відпустки, але отримувала відмови. 08 березня 2021 року їй на мобільний телефон з невідомого номера у додатку «Мессенжер» надійшла фотографія рішення [PERSON] від 30.05.2018р. про те, що позивач звільнена за згодою сторін з 30.05.2018р. На підставі вище наведеного позивач вважає, що рішення [PERSON] про звільнення її з посади Генерального директора ІП «АГРО-Вільд Україна» є незаконним та підлягає скасуванню, з наступних підстав. Відповідно до ст.184 КЗпП «Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.» і ст.179 КЗпП «За бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Підприємства, установи та організації за рахунок власних коштів можуть надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.» Відповідно до ч.1 ст.25 Закону «Про відпустки» матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, надається відпустка, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. За вказаних обставин [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою та просила: визнати незаконним та скасувати рішення засновника іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №4 від 30.05.2018р. про її звільнення за згодою сторін та поновити її на роботі. Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 08 квітня 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, у якій роз`яснено вимоги ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. 05.05.2021р. представником відповідача - адвокатом Лежух-Вовк Т.І. на позовну заяву було подано відзив, в якому вона позовну заяву вважає незаконною та безпідставною, так як позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду і при її звільненні було дотримано належну процедуру, що передбачена у випадках звільнення за згодою сторін, втому числі проведений повний розрахунок. 12.05.2021р. позивачем [PERSON] до суду будо подано відповідь на відзив, де вона вказала, що наданий відзив є необгрунтованим та не спростовує доводи позивача, оскільки на підтвердження викладених обставин у відзиві відповідачем не надано жодного письмового доказу. 27.05.2021р. представником відповідача - адвоката Лежух-Вовк Т.І. на відповідь на відзив було подано пояснення, в якому вказала, що обставини, зазначені позивачем стосовно того, що ІП «Агро-Вільд Україна» було створено за рахунок спільних її та [PERSON] коштів, та стосовно її перебування у відпустці по догляду за дитиною на момент звільнення, не підтверджені жодними доказами, а тому є нічим іншим як припущеннями. [PERSON] про факт її звільнення було відомо ще на момент подання до суду позовної заяви про встановлення факту проживання однією сім?єю з [PERSON] датованої 11.11.2020р., оскільки вона сама вказала про це у позовній заяві, а тому нею пропущений встановлений законодавством строк для звернення до суду. 16.06.2021р. представником відповідача - адвоката Лежух-Вовк Т.І. було подано до суду заяву про застосування строку позовної давності. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Лежух-Вовк Т.І. позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). За заявою будь-кого з учасників справи або за ініціативою суду повне фіксування судового засідання здійснюється за допомогою відеозаписувального технічного засобу (за наявності в суді технічної можливості та за відсутності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу). Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. У відповідності до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.55 Конституції України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що, виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Установлені обставини справи та докази. На підставі наказу №АВ-13 від 08.05.2010р. [PERSON] була призначена на посаду Генерального директора ІП «Агро-Вільд Україна» (а.с.18). З копії витягу з державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що з 31.05.2018р. керівником іноземного підприємства «АГРО-ВІЛЬД Україна» є Вільд Бертольд Карл Алоіс (а.с.17). З фотокопії рішення №4 від 30.05.2018р., яке надійшло [PERSON] на мобільний телефон через додаток «Мессенжер», убачається, що [PERSON] звільнено із займаної посади Генерального директора ІП «Агро-Вільд Україна» з 30 травня 2018 року за згодою сторін (а.с.5). З відомості розподілу виплат ІП «Агро-Вільд Україна» від 01.06.2018р. вбачається, що [PERSON] отримала заробітну плату в сумі 69720,59 грн. Ч.8 ст.83 ЦПК України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. У ході судового розгляду справи по суті представник відповідача, поза межами встановленого законом строку для подання доказів, подала клопотання про долучення в якості доказу пояснення [PERSON] від 25.04.2019р., при цьому не обгрунтувала неможливість подання даного доказу у встановлений строк з причин, що не залежали від неї, тому судом вказаний доказ не приймається. Правова оцінка та висновки. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлено способами захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Що стосується строку позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Представник відповідача просила застосувати строк позовної давності та у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, посилаючись на те, що 11.11.2020р. позивачем було подано до Жашківського районного суду Черкаської області позовну заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] (директором та засновником ІП «Агро-Вільд Україна») і в тексті цієї позовної заяви [PERSON] зазначає про те, що їй вже було відомо про її звільнення з посади генерального директора ІП «Агро-Вільд Україна». Крім того, відповідно до відомості розподілу витрат ІП «Агро-Вільд Україна», 01.06.2018р. на рахунок [PERSON] була перерахована її заробітна плата в сумі 69 720 грн. 59 коп. Після 01.06.2018р. на рахунок [PERSON] не перераховувалась заробітна плата, а отже це є ще одним підтвердженням того факту, що ще з червня 2018 року їй було відомо про факт її звільнення. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Із позовної заяви, відповіді на відзив та особистих пояснень позивача [PERSON] , наданих у ході судового розгляду, судом установлено, що під час підготовки нею позову про розподіл майна подружжя їй стало відомо, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] рахується керівником з 31.05.2018р., у той час, як згідно наказу та рішення від 22.05.2018р. останнім робочим днем позивача повинно бути 31.05.2018р., а він має бути прийнятий на посаду керівника тільки з 01.06.2018р.». З текстом самого рішення позивач ознайомилася лише 08 березня 2021 року, коли їй на мобільний телефон з невідомого номера у додатку «Мессенджер» надійшла фотографія рішення [PERSON] від 30.05.2018р. про те, що її звільнено за згодою сторін з 30.05.2018р. У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто, для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). Згідно вимог ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Таким чином, посилання представника відповідача на обізнаність [PERSON] про її звільнення з дати, визначеної у позові про встановлення факту спільного проживання, не ґрунтується на законі, оскільки початок перебігу місячного строку для звернення до суду починається з дати вручення відповідного наказу або з дня видачі трудової книжки. Оскільки жодна з подій не відбулась, то термін звернення до суду не порушений в частині звернення з позовом про незаконне звільнення працівника. Жодних доказів на спростування обставин неповідомлення [PERSON] відповідачем не надано. Припущення [PERSON] про її звільнення у позові ґрунтується на даних з єдиного реєстру підприємств та організацій України, але такі дані до реєстру також вносяться під час перебування особи у відпустці за доглядом за дитиною, оскільки в цей час особа не може діяти від імені юридичної особи. Надана представником відповідача роздруківка «Відомості розподілу виплат Агро-Вільд Україна» від 01.06.2018р. також є неналежним доказом наявності угоди про звільнення [PERSON] , оскільки вона датована 01.06.2018р. з призначенням платежу «заробітна плата», а не в день звільнення, який, на думку представника відповідача, є 30.05.2018р. Зазначена виплата підтверджує виплату заробітної плати у встановлені строки, а не звільнення [PERSON] за угодою сторін та розрахунок і виплату всіх компенсацій передбачених законом. Таким чином, оскільки представник відповідача на підтвердження обставин, вказаних у заяві про застосування строку позовної давності, не надала суду належних допустимих доказів, які б підтвердили факт отримання [PERSON] рішення про її звільнення, тобто до моменту отримання [PERSON] фотографії цього рішення на мобільний телефон з невідомого номера через додаток «мессенджер», суд дійшов висновку про те, що позивачем [PERSON] не пропущено строк позовної давності для звернення до суду, так як перебіг цього строку почався від дня, коли особа довідалася про порушення свого права, тобто з 08 березня 2021 року. При цьому відповідачем не надано допустимих доказів протилежного. Щодо незаконного звільнення. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах про оспорювання незаконності звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (№ 273/212/16-ц від 23.01.2018 ВС/КЦС). Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що [PERSON] звільнена за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. У постанові Верховного суду по справі №524/3490/17-ц провадження №61-31015св18 від 27.03.2019р. зазначено, якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з?ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Таким чином на підтвердження факту існування домовленості між [PERSON] та ІП «Агро-Вільд Україна» про її звільнення з посади генерального директора ІП «Агро-Вільд Україна» за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України представник відповідача повинен надати відповідну заяву, яку суду надано. Крім того, [PERSON] заперечується факт існування заяви про домовленість про її звільнення з посади генерального директора ІП «Агро-Вільд Україна» за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, так як [PERSON] була подана заява про надання відпустки по догляду за дитиною, та відповідно було прийнято рішення номінальним власником ІП «АГРО- Вільд Україна» про надання такої відпустки без збереження заробітної плати та нею винесений відповідний наказ. Згідно пояснення [PERSON] тривалий час, починаючи з 09.05.2010р., займала посаду Генерального директора ІП «Агро-Вільд Україна» і не планувала припиняти трудові відносини з відповідачем, оскільки ІП «Агро-Вільд Україна» було створене за рахунок спільних коштів сімейного бюджету, а [PERSON] є за статутними документами номінальним власником підприємства, тому з метою не допущення неналежного керування підприємством вона запропонувала очолити підприємство [PERSON] на період її знаходження у відпустці та ініціювала отримання дозволу останнім на працевлаштування, оскільки вважала дане підприємств їх сімейним. Оскільки [PERSON] була Генеральним директором, то всі документи від імені юридичної особи повинні були посвідчуватись [PERSON] . Зазначені протиріччя можуть бути усунені тільки після дослідження такого письмового доказу, як заява [PERSON] про її звільнення за угодою сторін про припинення трудового договору. Оскільки представником відповідача такий письмовий доказ не наданий, то обставини наявності заяви [PERSON] про надання їй відпуски за догляду за дитиною до досягнення нею трьох років представником відповідача не спростовані. Як зазначено у позовній заяві, копії заяви та розпорядження (наказу) про надання їй відпуски по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, знаходяться у відповідача та у керівника ІП «Агро-Вільд Україна» Вільда Бертольда, за місцем їх спільного проживання, доступ до якого у неї відсутній на даний час і на неодноразові вимоги позивача колишній чоловік відмовився надати їй вказані документи. Відповідно до ст.184 КЗпП звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Положенням ч.ч.3,6 ст.179 КЗпП за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. У разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, одному з батьків дитини в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Відповідно до п.3 ч.1 ст.25 Закону «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку: матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) або якщо дитина, якій не встановлено інвалідність, хвора на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію "дитина з інвалідністю підгрупи А" або дитина, якій не встановлено інвалідність, отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що рішення [PERSON] про звільнення [PERSON] з посади Генерального директора ІП «АГРО-Вільд Україна» є незаконним та підлягає скасуванню. Як передбачено ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою частини 1 статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. На підставі ч.3 ст.89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проаналізувавши вищевикладені обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам як у цілому, так і кожному доказу окремо, враховуючи норми чинного законодавства та практику Верховного Суду, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі, та вважає за необхідне визнати незаконним та скасувати рішення засновника іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» (ЄРДПОУ 33353730) №4 від 30.05.2018р. про звільнення [PERSON] за згодою сторін та поновити [PERSON] на посаді Генерального директора іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна». У відповідності до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються. Таким чином, позивач [PERSON] звільняється від сплати судового збору у даній справі. Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.ч.1,6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що [PERSON] звільнена від сплати судового збору, позовні вимоги задоволено повністю, з іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп. У відповідності до ч.8 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved