Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Галицького районного суду міста Львова з позовом до [PERSON] про припинення права власності на частку квартири, визнання права власності на частку квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що їй та відповідачу належить по ? спірної квартири по [ADDRESS]. Вважає, що право власності відповідачки на її частину приміщення має бути припинене, оскільки її частка не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування є неможливим, так як ? спірної квартири спочатку належала колишньому чоловікові [PERSON], котрий у червні 2013 року подарував свою частку [PERSON], котра з її слів є його громадянською дружиною. У спірній квартирі на даний момент проживають [PERSON], її неповнолітня донька [PERSON] та [PERSON], дбають про її стан, сплачують комунальні платежі. У зв'язку з вищевикладеним, просить суд припинити право власності [PERSON] на ? спірної квартири, визнати за нею право власності на 1/2 квартири по [ADDRESS]; виплатити відповідачу компенсацію, що буде внесена на депозитний рахунок суду; стягнути судові витрати на її користь. 07.11.2013 року [PERSON] подала уточнену позовну заяву, відповідно до якої просить припинити право власності [PERSON] на ? спірної квартири, визнати за нею право власності на 1/2 квартири по [ADDRESS]; виплатити [PERSON] компенсацію у розмірі 134 015,00 гривень та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В ході справи, в момент розгляду справи по суті, позивач клопотанням від 12.11.2014 року просить суд залучити, як третю особу, її неповнолітню доньку [PERSON], так як остання згідно договору дарування від 31 січня 2014 року є власником ? частки на квартири по [ADDRESS]. Надалі в процесі судового розгляду справи, а саме 12.11.2014 року третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON], що діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON], подала позов до [PERSON], з участю третіх осіб - Органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Прокуратури Галицького району м.Львова, в якому просить припинити право власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири в будинку [ADDRESS]; виплатити [PERSON] компенсацію у розмірі 134 015 гривень; стягнути з відповідача на її користь судові витрати та комісію банку. Відповідач [PERSON] з позовними вимогами не погодилася, у зв'язку з чим у липні 2013 року подала заперечення на позовну заяву [PERSON] (а.с.23-24), а у грудні 2013 року звернулася із зустрічним позовом до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на квартиру по [ADDRESS]. Вважає, що право власності [PERSON] на її ? має бути припинене, оскільки право власності на ? спірної квартири відстоювалося [PERSON] у довгому судовому процесі, дану частку [PERSON] набула згідно рішення Галицького суду м.Львова від 28.10.2011 року. Маючи на даний момент на праві спільної часткової власності житло, вона змушена проживати на орендованій квартирі, оскільки в іншій квартирі по [ADDRESS], в котрій їй належить 1/3 частки, проживають також інші співвласники - її мати [PERSON] та брат [PERSON] Просить суд визнати за нею право власності на квартиру по [ADDRESS] та присудити на користь [PERSON] грошову компенсацію за належну їй ? квартири у розмірі 134 015,00 гривень. Зазначену суму [PERSON] внесла на депозитний рахунок Галицького районного суду міста Львова, що підтверджується платіжними дорученням № ПН14787 від 06.12.2013 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала первісний позов та позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, де вона діє як законний представник в інтересах малолітньої доньки [PERSON], з мотивів, викладених у них. Просила в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник [PERSON] зустрічну позовну заяву підтримала повністю з мотивів, викладених у ній. Просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовів та задоволити позовні вимоги [PERSON] Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, де [PERSON] діє як законний представник в інтересах малолітньої доньки [PERSON], та просив її позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Прокуратура Галицького району м.Львова в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце судового засідання. Суд вважає проводити розгляд справи без її участі на підставі наявних письмових доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON], та третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, де [PERSON] діє як законний представник в інтересах малолітньої доньки [PERSON], слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] слід задоволити з наступних підстав. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники мають рівні права. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на момент відкриття провадження у справі та подання зустрічного позову належала на праві спільної часткової власності у співвідношенні рівних часток у розмірі ? [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] набула права власності на ? квартири по [ADDRESS] згідно рішення Галицького районного суду міста Львова від 28.10.2011 року (а.с. 7-10). [PERSON] набула права власності на ? квартири по [ADDRESS] згідно договору дарування серія номер 2234 від 14.06.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]. (а.с.4). 31 січня 2014 року [PERSON] відчужила ? своєї частки у квартирі по [ADDRESS] згідно договору дарування ВТР № 952155 на користь своєї неповнолітньої доньки [PERSON], при цьому, у п.7 договору дарування зазначено, що питання права власності на квартиру не є предметом судового розгляду, хоча на момент укладення договору дарування провадження у Галицькому районному суді міста Львова вже було відкрито, судовий розгляд здійснювався. Отже з матеріалів справи вбачається, що співвласниками квартири по [ADDRESS] є [PERSON] та неповнолітня [PERSON] Представником [PERSON] в ході судового розгляду було подано клопотання про заміну неналежного відповідача та залучення співвідповідача (а.с.133), яке судом було задоволено, оскільки співвласником ? спірної квартири є малолітня особа, в її інтересах як співвідповідачем виступає [PERSON] Частиною 1 ст. 33 ЦПК України передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Клопотань про розгляд справи спочатку від співвідповідача не поступало. Згідно вимог ч.1 ст.39 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Частинами 2 та 3 ст. 27 ЦПК України зазначено, що особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Первісному позивачу стало відомо про зміну істотних обставин справи в січні 2014 року, первісний позивач суд повідомив 12 листопада 2014 року під час розгляду справи по суті. Первісним позивачем було знівельовано обов'язок сторони судового процесу добросовісно здійснювати свій процесуальний обов'язок. Згідно із ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Аналогічна за змістом норма міститься в ст. 321 ЦК України. З положень ст.ст.355, 356 ЦК України вбачається, що майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб - співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю, а без визначення часток - спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 368 ЦК України). Ознакою права спільної власності є множинність суб'єкта та єдність об'єкта (ч. 1 ст. 355 ЦК України). Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. При цьому, позов може бути пред'явлено з підстав, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що це не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї (п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення при припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду ( ч.2 ст.365 ЦК України). Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову іншого співвласника можливе за наявності хоча б однієї із чотирьох передбачених ч.1 ст. 365 ЦК України підстав і таке припинення у всякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім'ї і за умови попереднього внесення позивачем цієї частки на депозитний рахунок суду. (Таку позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 року по справі 6-81кс11, висновки якого відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими). Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність і допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до висновку будівельно-технічного дослідження (а.с.40-58) по заяві первісного позивача [PERSON] № 047/13 від 14 серпня 2013 року, проведеного ТзОВ "Гал-Світ" ринкова вартість спірної квартири становить 268 030,00 гривень, відповідно ринкова вартість ? спірної квартири становить 134 015,00 гривень. Із позовними вимогами щодо виділу в натурі частини майна, сторони до суду не зверталася, а тому, встановити судом чи можливо сторонам виділити в натурі їх частки не можливо, як і не можливо встановити чи є неподільною спірна квартира, оскільки, відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Згідно рішення апеляційного суду Львівської області від 03.06.2013 року визнано незаконною реєстрацію у квартирі по [ADDRESS] та виселення з такої [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] (а.с.27-31) та зобов'язано вселити до спірної квартири [PERSON] Вимог рішення апеляційної інстанції первісний позивач не виконала, з реєстрації не знялася та із спірної квартири не виселилася. Право власності на спірну квартиру набула після зазначеного рішення апеляційної інстанції. У судовому засіданні первісний позивач [PERSON] підтвердила, що [PERSON] не має доступу до спірної квартири, їй не надано комплекту ключів. Відповідно ж до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Законна сила судового рішення означає набуття ним властивостей акта правосуддя, спрямованого на виконання завдань цивільного судочинства, визначених ст. 1 ЦПК України; на захист прав і охоронюваних законом інтересів громадян, на зміцнення законності і правопорядку та виховання громадян в дусі неухильного виконання Конституції, законів України та поважання правил співжиття, честі і гідності людини. Набравши законної сили, рішення суду стає загальнообов'язковим для всіх і громадян та підлягає виконанню на всій території України (ст. 124 Конституції, ст. 14 ЦПК). Якщо дитина досягла 10 років, місце її проживання визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Проте, як передбачено в ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу (ЦК) України, місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. Відповідно до ст. 47 Житлового Кодексу України житлова площа має видаватися з розрахунку 13,56 квадратних метрів на одного члена сім'ї. Загальна площа спірної квартири по [ADDRESS] становить 32.2 кв.м, з них житлова площа - 24.1 кв.м., відповідно розподіл рівних часток житлової площі з врахуванням вимог житлового законодавства є неможливим. У ході судового розгляду стало відомо, що первісному позивачу [PERSON] - матері [PERSON], на праві спільної часткової власності належить ? будинку у [ADDRESS] загальною площею 173,3 кв. м., а тому припинення її права власності на частку у спірному майні не завдасть їй істотної шкоди. Позивачу за зустрічним позовом належить 1/3 частки у квартирі по [ADDRESS] загальною площею 57,2 кв.м, де житлова площа становить - 43,9 кв. м., що є незначним розміром з огляду на загальну площу квартири. Таким чином, оскільки кожна 1/2 частки квартири по [ADDRESS], що належать [PERSON] та [PERSON] відповідно є незначними та меншими за норми житлової площі, їх реальне виділення зі слів сторін є неможливим, визначити порядок користування між співвласниками спірною квартирою відповідно до часток, що їм належать з дотриманням вимог ДБН не можливо, крім того, сторони не є однією сім'єю, що також унеможливлює спільне користування вказаною квартирою. Квартира по [ADDRESS] є неподільною річчю і позивачем за зустрічним позовом [PERSON] на депозитний рахунок суду перераховано вартість 1/2 частини майна, що належить відповідачу, то суд на підставі ст. 365 ЦК України вважає, що наявні підстави для припинення права власності [PERSON] на 1/2 частку у квартирі по [ADDRESS] із сплатою їй компенсації вартості цієї частки у розмірі 134 015,00 грн., що визначена на час вирішення спору. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представником неповнолітньої не надано в судове засідання доказів, які б спростовували позовні вимоги, свідчили про наявність істотної шкоди для [PERSON] у випадку припинення її права власності. Всі інші доводи представника відповідача по зустрічному позову є довільним тлумаченням правових норм та не спростовують позовних вимог. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість зустрічних позовних вимог [PERSON], а відтак, такий підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог первісного позивача [PERSON], то такі не підлягають задоволенню з підстав, передбачених пунктом 1 та 3 ч.214 ЦПК України, оскільки на момент винесення рішення [PERSON] не є власником спірної квартири по [ADDRESS], а відтак, будь-які спірні правовідносини між [PERSON] та [PERSON] відсутні. Таким чином, оцінюючи письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] слід задоволити, а в первісному позові [PERSON] та позові третьої особи, яка заявляє самостійній вимоги на предмет спору, від імені якої діє [PERSON], слід відмовити.

Outcome: approved