Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

В січні 2017 року позивач, [PERSON], звернулась до суду з наведеним позовом до ПАТ «ОТП Банк», як до правонаступника АКБ «Райффайзенбанк Україна» з вимогами про припинення права застави ПАТ «ОТП Банк», що виникло на підставі іпотечного договору від 29.03.2004 року. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 29.03.2004 року між нею та ПАТ АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено кредитний договір №СМL-500/020/2004. На забезпечення належного виконання позичальником її обовязку з повернення кредиту, 29.03.2004 року між тими самими сторонами було укладено іпотечний договір, за умовами якого позивач передала у іпотеку банку квартиру [ADDRESS]. У наступному кредитний договір №СМL-500/020/2004 від 29.03.2004 року було розірвано за рішенням суду. Таким чином позивач, виходячи з факту розірвання основного зобовязання, вважає що Іпотечний договір від 29.03.2004 року припинив свою дію, та належне їй майно має бути звільнене з під обтяжень, що виникли на підставі такого договору. У судове засідання учасники справи не зявились, про час та місце його проведення повідомлені належним чином. Позивач звернулась до суду з заявою, відповідно до якої просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, жодних заяв, клопотань чи заперечень не надав. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову, а також спосіб у який вона просить захистити її порушене право, самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Разом з тим, обставини, що були встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі сторони або особа, щодо якої встановлено ці обставини, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають. Так, Рішенням Київського районного суду м. Одеси №2-2933/2010р. від 23 грудня 2010 року, що набрало законної сили 06 червня 2012 року, встановлено, що 29 березня 2004 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», як кредитодавцем, та [PERSON], як позичальником було укладено кредитний договір №СМL- 500/020/2004, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у розмірі 25000,00 дол. США на строк 6 календарних років під 12% річних на споживчі цілі проведення ремонту житлового приміщення. Згідно наданих позивачем пояснень, 29 березня 2004 року, між тими самими сторонами, на забезпечення виконання позичальником її обовязку з повернення кредитних коштів та сплати супутніх платежів, було укладено іпотечний договір за яким позивач передала кредитору у іпотеку належну їй квартиру [ADDRESS]. Відповідний договір було посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано у державному реєстрі. Згідно вказаного рішення Київського районного суду м. Одеси, ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», яке, у свою чергу, є правонаступником АКБ «РайффайзенБанк Україна» за зобовязаннями, що випливають із вказаних договорів. У наступному Рішенням Київського районного суду м. Одеси №2-2933/2010р. від 23 грудня 2010 року, що набрало законної сили 06 червня 2012 року кредитний договір №СМL- 500/020/2004 від 29 березня 2004 року було розірвано з підстав ч.2 ст. 651 ЦК України. Відповідно до положень ч.3 ст. 653 ЦК України, якщо договір розірвано за рішенням суду, зобовязання що з нього витікають припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Наслідками припинення зобовязань між сторонами основного договору є, зокрема припинення забезпечувальних зобовязань. Так, право застави припиняється відповідно до\~п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України. з моменту припинення основного зобовязання. Іпотека, як окремий вид застави, припиняється відповідно до змісту ч. 1 ст. 17\~Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV\~"Про іпотеку", - іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Таким чином твердження позивача про припинення застави (іпотеки) належної їй квартири [ADDRESS] вбачається обґрунтованим, а тому, зважаючи на надані [PERSON] пояснення щодо ігнорування уповноваженими на проведення державної реєстрації припинення іпотеки особами її вимог про внесення відповідних змін до Державного реєстру застав нерухомого майна, та приймаючи до уваги відсутність будь-яких заперечень щодо викладених позивачем обставин зі сторони відповідача, суд, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі наданих нею доказів, доходить висновку про необхідність захисту її прав власності щодо вказаного нерухомого майна у визначений позивачем спосіб, тобто про необхідність задоволення позову. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. З викладеного,

Outcome: approved