Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] та згідно останньої редакції позовних вимог просила визнати недійсними наступні договіри: договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: місто Одеса, вул. Квіткова, буд. 3/88, кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:13:003:0047, укладений 18 грудня 2014 року між нею та [PERSON], яка діє від імені громадянина [PERSON] Республіки [PERSON] та договір купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: місто Одеса, вул. Квіткова, буд. 3/88 на земельній ділянці, кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:13:003:0047, укладений 18 грудня 2014 року між нею та [PERSON], яка діє від імені громадянина [PERSON] Республіки [PERSON] та визнати за нею право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: місто Одеса, вул. Квіткова, буд. 3/88, кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:13:003:0047, на садовий будинок, розташований за адресою: місто Одеса, вул. Квіткова, буд. 3/88 на земельній ділянці, кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:13:003:0047. [PERSON], маючи процесуальний статус третьої особи, заявив позов до [PERSON] та згідно останньої редакції позовних вимог просив суд визнати недійсними наступні договори: договір купівлі-продажу квартири під номером 3 (три) корпус 1 (один), провулок Педагогічний, в місті Одеса, укладений 14 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], яка діє від імені [PERSON], договір купівлі-продажу квартири під номером 3 (три) корпус 1 (один), провулок Педагогічний, в місті Одеса, укладений від 22 серпня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], а також визнати за [PERSON] право власності на квартиру під номером 3 три корпус 1, провулок Педагогічний, в місті Одеса, Одеської області. Відповідно до пояснень представників позивачів вказані договори є недійсними через їх фіктивність. В обґрунтування позовних вимог, позивачі вказали, що за оскаржуваними правочинами купівлі-продажу квартири, садового будинку та земельної ділянки сторони не мали на меті створення правових наслідків. Відповідач користувався довірою родини [PERSON] протягом двадцяти років. [PERSON] повідомив, що має можливість отримати у [PERSON] республіці товар - взуття для подальшої реалізації на території України. Запропонував здійснити поставку товару «під реалізацію», тобто з відстрочкою платежу до моменту продажу всього або частини товару. Пізніше, [PERSON] звернувся до сина [PERSON] - [PERSON] та повідомив, що турецькі постачальники через наслідки фінансової кризи та почастіщання випадків неповернення коштів покупцями, для передачі товару вимагають підтвердження фінансової спроможності та майнового стану покупця, тобто [PERSON] Еркана та запропонував укласти фіктивний договір купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS], що перебувала у власності чоловіка [PERSON], [PERSON] Так було укладено договір від 14 липня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], яка діє від імені [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1015. Після цього, коли [PERSON] приїхав до України, укладено договір купівлі-продажу від 22 серпня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 826, тобто [PERSON] фактично виступала посередником. Договір купівлі-продажу від 18 грудня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], яка діє від імені громадянина [PERSON] Республіки [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1919 та Договір купівлі-продажу від 18 грудня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], яка діє від імені громадянина [PERSON] Республіки [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1916 були укладені за тих самих обставин через недостатність підтвердження [PERSON] Ерканом своєї фінансової спроможності перед турецькими продавцями. На підтвердження відсутності оплати договорами купівлі-продажу квартири було надано пояснення, що відповідно до договорів купівлі-продажу квартири від 14 липня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], кошти було сплачено до нотаріального посвідчення договору шляхом їх внесення на рахунок [PERSON] у ПАТ Фінбанк та надано копію квитанції № 6475696 на підтвердження здійснення касової операції а також копію довідки від 10.09.2015 р. № 01-26/2414-1383 з ПАТ Фінбанк, у якій зазначено, що [PERSON] не має грошових вкладів, банківських рахунків, карткових рахунків, заповідальних розпоряджень ним залишено не було, банківських ячейок орендовано не було. А також не існує жодного підтвердження здійснення оплати за договором купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. На підтвердження відсутності оплати за вказаними договорами купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки було надано пояснення, що відповідно до договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки кошти було сплачено до нотаріального посвідчення договору шляхом їх внесення на рахунок [PERSON] у АТ Сбербанк Росія та надано копію квитанції № 186058452 на підтвердження здійснення касової операції а також копію довідки від 02.09.2015 р. № 125/7/56-8 з АТ Сбербанк Росія, у якій зазначено, що [PERSON] не має відкритих поточних та карткових рахунків в період з січня 2014 року по дату видачі довідки, тобто на момент продажу садового будинку та земельної ділянки. Позивачі вказують, що Відповідач не здійснив жодних дій направлених на отримання вказаної нерухомості або для настання правових наслідків у вигляді здійснення правомочностей власника, фактично не володіє, не користується майном, не приймає жодної участі в здійсненні обовязків з утримання квартири, садового будинку та земельної ділянки. На підтвердження вказаного було надано копію договору від 27 грудня 2014 р. № 1149 на централізоване спостереження за будинком 3/88, який знаходиться за адресою місто Одеса, вул. Квіткова та копії квитанцій на оплату комунальних платежів за квартиру № 3, яка знаходиться за адресою: Одеська обл., м. Одеса, провулок Педагогічний, будинок 3, корп. 1. Позивачі вказують, що постійно проживають та зареєстровані у вказаній квартирі, на підтвердження чого було надано копію Довідки (Виписки із Домової книги про склад сімї та прописаних) № 397 від 21.12.2015 р. та копії довідки № 398 від 21.12.2015. Також було надано копію Довідки № 399 від 21.12.2015 р., відповідно до якої [PERSON] постійно проживав у вказаній квартирі до моменту смерті. Також [PERSON]І вказала, що за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.12.2014р. [PERSON] став власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що суперечить нормам чинного законодавства. Але на час укладання договору це не мало значення через фіктивність цього договору та обовязок відповідача повернути у власність позивачів нерухомість, як тільки-но він підтвердить свій фінансовий стан перед турецькими постачальниками. Представник [PERSON] позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував. [PERSON] письмові заперечення, в яких зазначив, що не має підстав для задоволення позову, що вказані договори є дійсними, в задоволені позову необхідно відмовити. На обґрунтування заперечення надав копії документів з копіями перекладів, які відповідно до пояснення представника Відповідача є борговими розписками, тобто сонетами, та підтверджують боргові зобовязання [PERSON] перед [PERSON], та долучив до матеріалів справи копію угоди з перекладом від 29.05.2015 р., укладену між Ерджан [PERSON], [PERSON], та [PERSON]. Вказав, що вказані договори укладені у відповідності до вимог чинного законодавства, та вони направлені на настання правових наслідків. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового засідання, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Відповідно до ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Відповідно до ст. 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Як встановлено судом, згідно із Довідкою АТ Сбербанк Росії № 11763/4/07-2-6-БТ від 04.12.2015 [PERSON] не мала відкритих рахунків Згідно із листом ПАТ Фінбанк №07/3064/1625 від 07.12.2015 [PERSON] не має наявних грошових вкладів, банківських рахунків, карткових рахунків у ПАТ Фінбанк. Отже, вартість спірного нерухомого майна не була оплачена відповідачем, що підтверджується вказаними довідками АТ Сбербанк Росії та ПАТ Фінбанк. Крім того, на думку суду, відсутність реальної оплати за вказаними договорами та не звернення позивачів до правоохоронних органів чи банків з метою зясування долі сплачених коштів (з огляду на значні розміри коштів до сплати) свідчить про відсутність наміру у сторін настання правових наслідків, а саме відсутність наміру у позивачів отримати кошти за договорами купівлі-продажу та відсутність у відповідача наміру отримати у власність спірне нерухоме майно. Так, в судовому засіданні було встановлено, що сторони не мали наміру створення правових наслідків укладаючи спірні договори, позивачі продовжують володіти та користуватись спірним майном, проживати в ньому, сплачувати комунальні послуги, послуги з охорони, при цьому відповідач не вчинив будь-яких дій відносно спірного майна, які б свідчили про бажання володіти, користуватися та розпоряджатися спірним майном. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Будь-який правочин є вольовою дією. При цьому, це не будь-яка дія, а лише дія, яка спеціально спрямована на досягнення певного правового результату - набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Настання цього результату зумовлено саме волею сторін (сторони) правочину. До правочинів із дефектом волі належить, зокрема, фіктивний правочин. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені суттю правочину. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення передбачених ним правових наслідків. Таким чином, оцінивши доводи сторін та наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку, що Договір купівлі-продажу садового будинку НАК 312150 від 18.12.2014р., укладений між [PERSON], в інтересах [PERSON], з [PERSON] є недійсним. З цих же підстав, суд приходить до висновку про недійсність Договору купівлі-продажу квартири НАА 809325 від 14.07.2014р., укладений між [PERSON] та [PERSON] та Договору купівлі-продажу квартири НАА 268273 від 02.08.2014р., укладений між [PERSON] та [PERSON]. Що стосується Договору купівлі-продажу земельної ділянки, суд зазначає наступне. Відповідно до Наказу Державного комітету України із земельних ресурсів Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель від 23.07.2010 N 548 земельні ділянки із цільовим призначенням - індивідуальне садівництво, належать до категорії земель сільськогосподарського призначення. Згідно зі статтею 19 ЗК землі сільськогосподарського призначення визначені як окрема категорія земель. Землями сільськогосподарського призначення ЗК визнає землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (стаття 22 ЗК). Стаття 22 ЗК визначає види використання сільськогосподарських земель, які відповідають їх цільовому призначенню, та осіб, які мають право на отримання таких земель у власність та у користування. Згідно п. 5 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Так, відповідно до положень ст. 35 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи, можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва на умовах оренди. Таким чином, суд приходить до висновку, що Договір купівлі-продажу земельної ділянки НАК 621501 від 18.12.2014р., укладений між [PERSON], в інтересах [PERSON], з [PERSON] є недійсним. Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо реєстрації договорів купівлі-продажу в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, як доказ вчинення відповідачем дій щодо отримання спірного майна з огляду на наступне. Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч.3 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав в результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Відповідно до ч. 9 ст. 15 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Таким чином, державна реєстрація права власності здійснюється нотаріусом одночасно із посвідченням договору та не потребує будь-яких вольових дій щодо здійснення такої реєстрації, не є свідченням передання нерухомого майна в натурі та не підтверджує волю сторони щодо настання правових наслідків відповідно до умов договору. Суд погоджується із представником [PERSON] щодо обраного способу захисту порушеного права з огляду на наступне. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до Аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного суду України, при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК, Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги не повязані із позбавленням фактичного права володіння або застосування наслідків недійсності правочину, у звязку із фіктивністю спірних договорів, на думку суду, вимоги щодо визнання договорів недійсними через їх фіктивність та визнання права власності є правильним способом захисту порушених прав, адже враховуючи вищезазначені положення законодавства та розяснення Верховного Суду України, віндикація не може бути застосована у випадку, коли особа, яка вважає себе власником, фактично володіє майном, але право власності належить іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу, з урахуванням п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд відхиляє доводи представника відповідача про обовязковість застосування реституції та зазначає, що правова природа фіктивного правочину виключає можливість застосування реституції, як способу захисту порушеного права, адже за фіктивним правочином сторони не мають бажають настання правових наслідків, не здійснюють будь-яких дій на виконання правочину, вчинюють правочин без мети отримати щось за фіктивним правочином, на виконання фіктивного правочину не здійснюється передача будь-якого майна, стан сторін не змінюється, а отже неможливе приведення сторін у стан, що існував до укладення фіктивного правочину. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Отже, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на садовий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер якої 5110136900:13:003:0047, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Квіткова, буд. 3/88 підлягають задоволенню. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Відповідно до Аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного суду України, неможливим є і визнання права власності за померлою особою на підставі позову спадкоємців, оскільки ніхто крім власника не може звертатися до суду з таким позовом. Отже, враховуючи положення ст. 392 Цивільного кодексу України, а також наведені розяснення Верховного суду та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, на думку суду, вимога [PERSON] про визнання права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] підлягає задоволенню. Суд ставиться критично, до доказів поданих представником відповідача копій документів з копіями перекладів, які відповідно до пояснення представника Відповідача є борговими розписками та підтверджують боргові зобовязання [PERSON] перед [PERSON], а також до боргової розписки від 29.052015 року між [PERSON] та [PERSON], адже переклади вказаних документів та копії документів, які перекладались, не прошиті та не скріплені печаткою уповноваженого органу, тобто неможливо встановити, чи це переклади саме цих документів чи якихось інших. Крім того, представник відповідача не довів суду звязок між цими документами та предметом позову, не обґрунтував яке відношення ці документи мають до вказаної справи. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60, 212 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та таким чином суд, виходячи з свого внутрішнього переконання, що сформовано на підставі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, доходить висновку про те,що заявлені позивачами [PERSON] у її позові до [PERSON] та [PERSON] у його позові до [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом з тим суд зазначає, що в ході вирішення справи судом 01.09.2015 року було постановлено ухвалу про забезпечення позову (за заявою представника позивача [PERSON]),відповідно до якої було накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, пров. Педагогічний, 3, корп.1, кв.№3; садовий будинок, який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Квіткова, буд. 3/88; та земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Квіткова, буд. 3/88, кадастровий номер: 5110136900:13:003:0048, що є предметами купівлі-продажу у спірних договорах. Відповідно до наданих у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про прак\-тику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.006 №9 розяснень, за якими судам розяснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер. Відповідно до ч.6 ст. 154 ЦПК України суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. З такого, виходячи з розміру та характеру задоволених вимог суд доходить висновку, що одночасно з набранням цим рішенням законної сили відпадуть і підстави для подальшого обтяження спірного майна, а тому вважає за доцільне одночасно з ухваленням рішення вирішити і питання про скасування вжитих у справі заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати відповідно до їх документально підтвердженого розміру та частини задоволених вимог. Так, [PERSON] було надано до суду квитанції про сплату судового збору в загальному розмірі 6333,60 грн. [PERSON] було надано до суду квитанції про сплату судового збору в загальному розмірі 6090,00 грн. Оскільки вимоги позивачів задоволено повністю то й понесені ними судові витрати підлягають повній компенсації. З викладеного та

Outcome: approved