Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

[PERSON] у липні 2019 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до договору дарування він є власником будинку [ADDRESS] . Окрім позивача у даному будинку також зареєстровані його дружина [PERSON] , онук [PERSON] , онук [PERSON] , та [PERSON] . [PERSON] з грудня 2010 року у будинку позивача не проживає. Через реєстрацію відповідача у будинку позивача, у останнього виникають незручності у користуванні майном, зокрема по сплаті комунальних послуг та отримання субсидії, тому він просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, а саме будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, про що подав заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення опубліковане на веб-сайті Судової влади України. Відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 02 вересня 2019 року згідно зі ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору дарування від 12 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець І.П., [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 8). У вказаному будинку крім позивача також зареєстровані його дружина [PERSON] , зять [PERSON] , онук [PERSON] , онук [PERSON] , про що свідчить довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб № 02-48/592 , видана 22.07.2019 Теплівською сільською радою Пирятинського району Полтавської області (а.с. 11). [PERSON] із грудня 2010 року у даному будинку не проживає (а.с. 12), витрат на утримання будинку та сплату за житлово-комунальні послуги не несе, його особисті речі у будинку відсутні. Викладене також підтверджується тим, що рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 02.09.2011 шлюб між [PERSON] та донькою позивача [PERSON] розірвано (а.с. 16). Крім того, відповідно до рішення Пирятинського районного суду від 11.07.2012 [PERSON] позбавлено батьківських прав (а.с. 17). У рішенні встановлено про те, що вже на момент позбавлення батьківських прав [PERSON] станом на 2012 рік, місце проживання останнього не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 Житлового кодексу (далі - ЖК України), громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 7 Закону України в ред. від 05.07.2012 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Системний аналіз наведених та інших норм права, які містить Цивільний та Житловий Кодекси України (зокрема, ст. 405 ЦК України, ст.ст. 156, 163 ЖК України) свідчить про те, що ними урегульовані відносини з фактичного користування житловим приміщенням членів (колишніх членів) сім`ї власника будинку, які, у разі вибуття на інше постійне місце проживання та припинення сімейних стосунків із власником це право втрачають. Таким чином, право члена сім`ї власника жилого будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком, відповідно до ст.156 ЖК України, обумовлене наявністю сімейних відносин із власником, спільним із ним проживанням у даному будинку, веденням із ним спільного господарства. Судом встановлено, що відповідач припинивши фактично сімейні стосунки із дочкою власника житла, змінив місце свого постійного проживання та більше 8 років у ньому не проживає. Отже, відмовившись від свого права на користування спірним житлом, відповідач змінив місце свого постійного проживання та понад 8 років у будинку не проживав, за вказаний час витрат по утриманню будинку, оплаті комунальних послуг відповідач не ніс, тому суд приходить до висновку, що він добровільно втратив правовий зв`язок із приміщенням. Оскільки відповідач вільно обрав місцем проживання для себе інше житло, де він проживає протягом тривалого часу, підстави для реєстрації його за іншою адресою, а саме у будинку [ADDRESS] , відсутні. Таким чином, оскільки відповідач понад 1 рік не проживає у будинку, що належить позивачу, а його реєстрація у ньому заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися його житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved