Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

[PERSON] митниця Міндоходів звернулась до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та в особі законних представників неповнолітніх - [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення із службового жилого приміщення. За клопотанням Позивача від 20.01.2015 №11/17-70-10 у звязку із проведенням реорганізаційних заходів замінено назву сторони позивача - [PERSON] митницю Міндоходів на [PERSON] митницю ДФС. Свої вимоги , які були підтримані представником позивача в судовому засіданні [PERSON]. Зокрема, в судовому засіданні представник позивача пояснила, що згідно договору від 03.02.1999 року [PERSON] митницею було придбано житлове приміщення - чотирьохкімнатну квартиру №53 за адресою м. Рівне, вул. Княгині Ольги, буд. 3, із наданням статусу службового житла. В грудні 2012 року начальнику [PERSON] митниці [PERSON], для проживання разом із сімєю, було видано спеціальний ордер на службове жиле приміщення, за адресою [ADDRESS], житловою площею 45,6м2, (загальною площею 71,7м2). Наказом Міністерства доходів і зборів України від 02.04.2014 року №466-о [PERSON] звільнено з посади начальника [PERSON] митниці Міндоходів . Враховуючи викладене, [PERSON]В, втратив право на користування службовим жилим приміщенням, тому позивач [PERSON] митниця ДФС просить задовольнити позовні вимоги та виселити із службової квартири №53 за адресою м. Рівне, вул. Княгині Ольги, буд. 3 [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]\~ без надання іншого жилого приміщення. Представники відповідачів [PERSON], [PERSON] заперечили проти позову . Вважають, що [PERSON] пропрацював в системі митних органів більше 10 років, а тому не може бути виселений із спірної квартири з сімєю без надання іншого житла. Представник органу опіки та піклування зважаючи на досліджені під час судового розгляду матеріали справи, не вбачає можливих порушень прав неповнолітніх дітей відповідачів [PERSON], [PERSON] при виселенні з квартири. Заслухавши пояснення представників позивача , представників відповідача , представник органу опіки та піклування , дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що цивільний позов [PERSON] митниці ДФС слід задовольнити повністю виходячи із наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Другої [PERSON] ДНК [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за р.№ 2-184 квартира [ADDRESS] придбана від імені, за кошти, та з розрахункового рахунку [PERSON] митниці. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради № 35 від 18.03.1999р. квартира [ADDRESS] зареєстрована як службова квартира [PERSON] митниці, житловою площею 45,6кв.м. [PERSON] відповідно до наказу Державної митної служби України №2203-к від 04.10.2011 року призначено на посаду начальника [PERSON] митниці у порядку переведення з Кримської митниці. Наказом Держмитслужби України від 21.09.2012 року № 124-аг «Про використання службового житла» визначено розподілити службове жиле приміщення [PERSON] митниці у встановленому законодавством порядку між працівниками, які потребують поліпшення житлових умов. Житлово-побутовою комісією [PERSON] митниці 30.10.2012 року розглянуто заяву начальника митниці [PERSON] щодо надання йому службової чотирьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], житловою площею 45,6м2, (загальною площею 71,7м2) для проживання сімї із пяти чоловік ([PERSON], дружина [PERSON], діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON]). Наказом [PERSON] митниці від 12.11.2012 року № 478 «Про розподіл службових житлових приміщень [PERSON] митниці» дана квартира надана [PERSON] Відповідно до цього наказу направлено клопотання міському голові м. Рівне про затвердження рішення житлово-побутової комісії [PERSON] митниці про надання службової чотирьохкімнатної квартири №53 за адресою: м. Рівне, вул. Княгині Ольги, буд.3, житловою площею 45,6м2 начальнику [PERSON] митниці [PERSON] та видачу спеціального ордеру на службове житлове приміщення. 30.11.2012 року виконкомом [PERSON] міської ради погоджено наказ [PERSON] митниці від 12.11.2012 року №478 у частині надання службової квартири №53 за адресою: м. Рівне, вул. Княгині Ольги, буд.3, житловою площею 45,6м2 начальнику [PERSON] митниці [PERSON] (Витяг з Рішення виконкому [PERSON] міської Ради від 11.12.2012 року №221 «Про розгляд звернень громадян, підприємств та організацій міста з житлових питань»). В грудні 2012 року гр. [PERSON] отримав спеціальний ордер на жиле приміщення для проживання разом із сімєю. [PERSON] митницею 25.02.2013 року, на підставі заяви [PERSON] від 04.02.2013 року, направлено клопотання до Голови комісії з реорганізації Держмитслужби України [PERSON] (вих. №01/51-10-1254 від 25.02.2013 року «Про виключення квартири з числа службових»). Погодження Держмитслужби України [PERSON] митниці не надано. До Міністерства доходів і зборів України клопотання щодо виключення службової чотирьохкімнатної квартири №53 за адресою: м. Рівне, вул. Княгині Ольги, буд.3, житловою площею 45,6м2 (загальною площею 71,7 м2) з числа службових квартир [PERSON] митницею Міндоходів не направлялось. Відтак, квартира №53 за адресою: м. Рівне, вул. Княгині Ольги, буд.3 продовжує перебувати у статусі службової. При цьому, згідно наказу Міністерства доходів і зборів України від 02.04.2014 року №466-о [PERSON] звільнено з посади начальника [PERSON] митниці Міндоходів . [PERSON] митницею направлено лист від 06.10.2014 року за вих. №01.1/1/57-01-3 із пропозицією про звільнення службового жилого приміщення у добровільному порядку. [PERSON] митниці Міндоходів від 23.10.2014 року вих. №01.1/1/57-01-15 було повторно запропоновано звільнити службове жиле приміщення та поінформувати митницю про прийняте рішення. Обидва листа було вручено [PERSON] особисто, про що свідчать відмітки працівника пошти на корінцях рекомендованого повідомлення. Станом на час розгляду даної судової справи відповідач службове жиле приміщення [PERSON] митниці не звільнив. Згідно статті 118 Житлового кодексу України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у звязку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Положенням статті 124 Житлового кодексу України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Постановою ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року №37 (зі змінами та доповненнями ) «Про службові жилі приміщення» чітко передбачено перелік працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення. Крім того, пунктом 15 даної Постанови встановлено, що службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям на час виконання ними обов'язків, які потребують проживання в такому приміщенні. В ході судового розгляду судом встановлено, що у звязку зі звільненням з посади начальника [PERSON] митниці [PERSON], останній не перебуває у трудових відносинах з [PERSON] митницею Міндоходів ([PERSON] митницею ДФС як правонаступником), не потребує забезпечення службовим житлом у м. Рівне, та крім того, безпідставно не звільняє надану йому у якості службової жилу квартиру [ADDRESS], чим перешкоджає [PERSON] митниці ДФС використовувати службове приміщення за цільовим призначенням. Крім того, відповідно до заяви відповідача [PERSON] на імя Голови житлово-комунальної комісії [PERSON] митниці від 28.03.2013 року, у його приватній власності та власності членів його сімї є наступне житло: частина квартири площею 21,27 м (Чернівецька обл., смт Кельменці) та квартира площею 115,9м (Чернівецька обл., смт Кельменці), що свідчить про наявність у відповідача житла для проживання із членами родини та ненастання негативних наслідків у вигляді позбавлення місця проживання неповнолітніх дітей. Відповідно до положень статті 109 Житлового кодексу України та пункту 34 Постанови ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року №37 (зі змінами та доповненнями) «Про службові жилі приміщення» виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення з службового жилого приміщення здійснюється добровільно або у судовому порядку. Згідно статті 124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Крім того, статтею 125 ЖК України визначено перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема: 1) інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків; 2) осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; 3) осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; 4) осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; 5) пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці І і ІІ груп, інвалідів І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України; 6) одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Судом встановлено, що відповідач не має документальних підтверджень або будь-яких відомостей, що можуть вважатись належними та допустимими доказами щодо поширення на нього дії винятків, встановлених частинами 1,3,4,5,6 статті 125 ЖК України. Щодо частини 2 статті 125 ЖК України, судом досліджено документи по набуттю права власності на спірну квартиру, та встановлено, що зазначену квартиру придбано від імені, за кошти та з розрахункового рахунку [PERSON] митниці. Таким чином, в якості службового житла зазначену квартиру відповідачам для проживання надано саме [PERSON] митницею, відтак заперечення представника відповідачів щодо перебування його довірителем у трудових відносинах із Держмитслужбою України впродовж більш як десяти років, надання йому квартири саме Держмитслужбою України, спростовані дослідженими під час судового розгляду доказами та документами. Отже, враховуючи вищенаведене та проводячи системний аналіз наявних доказів та правових норм, суд прийшов до висновку, що відповідачі до жодної із зазначених в ч.2 ст. 125 ЖК України категорій громадян не відносяться. Пунктом. 3.4. Наказу Міністерства доходів і зборів України від 02.08.2013 № 318 "Про затвердження Положення про порядок забезпечення жилими приміщеннями працівників Міністерства доходів і зборів України та його територіальних органів" передбачено, що службові жилі приміщення надаються працівникам відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року N 37 (із змінами). Пунктом 2 даного Положення встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). Підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням. Згідно п.34 Порядку робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. Враховуючи вищенаведене суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] митниці ДФС є правомірними доведеними і такими, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до положень статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу приписів статті 3 ЦПК України, у випадках встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. З матеріалів справи вбачається, що представником позивача надано докази законності позовних вимог [PERSON] митниці ДФС, у той час як відповідачами належними та допустимими доказами не доведено правомірності своїх заперечень та вимог. На підставі викладеного, ст.ст. 124,125 ЖК України,

Outcome: approved