Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Заявленими вимогами позивач просить суд ухвалити рішення про визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку за сторонами у справі. Вимоги мотивовано тим, що сторони є співвласниками будинковолодіння, яке розташоване на спірній і згадуваній земельній ділянці. Мало того, така земельна ділянка набута у власність за час шлюбу. За таких обставин, право власності і на такий об`єкт нерухомості слід визнати за сторонами даної судової справи. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і заперечень щодо такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено. Відповідач відзиву на позов не подавав, як і не висловлював свого ставлення до заявлених вимог, хоча був належним чином та своєчасно повідомлений про існування даного судового спору. Проаналізував матеріали надані позивачем, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Позивач є громадянкою України, отримувала код платника податків, має зареєстроване місце проживання та при зверненні до суду сплатила судовий збір в розмірі 1 681 гривень. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 березня 1993 року по 22 березня 2018 року. Рішенням суду від 1 жовтня 2018 року у справі № 278/1126/18 між тими самим сторонами визнано спільним сумісним майном, зокрема, на будинковолодіння за адресою [ADDRESS] , припинено право спільної сумісної власності на таке майно з виділенням його співвласникам по 1/2 частині кожному. Права власності на таке домоволодіння позивачем зареєстровано у встановленому законом порядку. Відповідач отримав у власність земельну ділянку площею 0,25 га на підставі рішення органу місцевого самоврядування за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництво та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 1822083200:04:001:0446. Акт на право власності отримано в порядку приватизації 22 жовтня 2012 року. Рішенням органу місцевого самоврядування за місцем розташування спірного майна вулиця Чкалова перейменована на вулицю Ігоря Сікорського. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 1993 року. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78, ст. 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. З ч. 1 ст. 321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно вимог ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, наданих у п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Проаналізував фактичні обставини справи та законодавства, яким врегульовано правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає спірну земельну ділянку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, адже таке майно набуте за час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі та будинковолодіння на такій земельній ділянці також перебувало на праві спільної сумісної власності сторін даної справи. Наразі, будинковолодіння є об`єктом спільної часткової власності. Результати вирішення спору дають підстави стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved