Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

В вересні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 17 листопада 2011 року вона уклала шлюб з відповідачем, який було зареєстровано в Білобожницькій сільській раді Чортківського району Тернопільської області, актовий запис № 20. Від шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. На протязі останніх півтора року життя з відповідачем стало неможливим. Він не працює, про сім'ю не дбає, не цікавиться здоров'ям дитини, яка часто хворіє. Крім цього, він дома влаштовує скандали, б'є її і такі скандали впливають на нервовий стан їх дитини. Такі обставини привели до припинення сімейних відносин і на даний час вони проживають окремо. В позовній заяві позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON], дитину залишити проживати з нею та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнає. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що сторони 17 листопада 2011 року уклали шлюб, який було зареєстровано в Білобожницькій сільській раді Чортківського району Тернопільської області, актовий запис № 20. Від шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. На протязі останніх півтора роки між сторонами виникали скандали, які привели до припинення сімейних відносин і сторони на даний час спільно не проживають. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки та неповнолітньої дитини сторін, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Після розірвання шлюбу неповнолітню дитину сторін суд залишає проживати з позивачкою. Відповідно до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача в користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу адвоката.

Outcome: approved