Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

До Ананьївського районного суду Одеської області звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Позовні вимоги позивачки обґрунтовуються тим, що відповідач у справі є її чоловіком, з яким 15 лютого 2010 року в Гандрабурівській сільській раді Ананьївського району Одеської області було зареєстровано шлюб, актовий запис №03. Під час шлюбу народилося четверо дітей: донька - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачкою та перебувають на її утриманні. Як зазначається в позовній заяві, що на протязі більш ніж півтора року позивачка разом з дітьми проживає окремо від відповідача. Оскільки подальше спільне проживання стало небезпечним для її та дітей здоров`я, адже внаслідок зловживання спиртними напоями відповідач [PERSON] дозволяв собі застосовувати відносно них фізичну силу. Як вказує в позовній заяві позивачка, що 28 травня 2019 року відповідач [PERSON] спричинив їй тілесні ушкодження, інформацію про що внесено до ЄРДР за ч.1 ст.125 КК України. За таких обставин позивачка впевнена, що їхня з відповідачем сім`я не може бути збережена, примирення між ними не можливе. Позивачка вказує, що місце роботи та розмір доходу відповідача [PERSON] їй не відомо, але в будь-якому разі він зобов`язаний надавати дітям регулярне щомісячне утримання. Позивачкою в позовній заяві вказується, що у власності відповідача [PERSON] знаходиться земельна ділянка площею 1,6580 га, яка розташована на території Гандрабурівської сільської ради Ананьївського району Одеської області. Тому, вона вважає, що на утримання кожної дитини відповідач має сплачувати по 1/8 частині доходу, 50% доходу загалом на чотирьох дітей. Як вбачається з матеріалів справи, що 19 вересня 2019 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В ухвалі про відкриття провадження відповідачеві було роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 178 ЦПК України та про право пред`явити зустрічний позов, що передбачено статтею 193 ЦПК України. 11 листопада 20119 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 січня 2020 року, про що головуючим у справі суддею було постановлено відповідно ухвалу (а.с.32). У судове засідання, котре призначене 04 березня 2020 року позивачка [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце проведення була сповіщена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (а.с.41). Проте в матеріалах справи міститься її письмова заява подана до суду 11 листопада 2019 року про розгляд справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує (а.с.30). Відповідач [PERSON] , у судове засідання, яке призначене на 04 березня 2020 року не з`явився. Судом неодноразово були направлені на зареєстроване місце проживання відповідача рекомендованим відправленням судові повістки. Однак, до суду поверталися вищевказані відправлення з відміткою центру поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.28,37,41). Крім того, для належного сповіщення відповідача про судове засідання на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщеного оголошення про виклик відповідача (а.с.35). Тому, з урахуванням ч.1 ст.128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. В установлений строк в ухвалі про відкриття провадження у справі відповідачем не було подано відзив на позовну заяву до суду, тому відповідно до вимог ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи викладене, положення ч.3 ст.223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, заяву позивача про розгляд справи за її відсутності, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за учасників справи. При цьому, ч.4 ст.223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, з наведених вище обставин вбачається, що відповідач, неодноразово був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, при цьому у судові засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктами 1 та 2 частини 1 статті 280 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач відзив на позовну заяву не подав, що відповідає умові визначеній п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає що існують визначені ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень ч.1 ст.281 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати постановлено відповідну ухвалу. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Шевченкове Врадіївського району Миколаївської області та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] , виданого 26 лютого 2010 року Ананьївським РВ ГУМВС України в Одеській області (а.с.11). Згідно довідки Ананьївського РС ГУ ДМС України в Одеській області від17 вересня 2019 року відповідач [PERSON] , [INFO] , уродженець та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). Встановлено, що 15 лютого 2010 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 15 лютого 2010 року Гандрабурівською сільською радою Ананьївського району Одеської області (а.с.5). Від вказаного шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітніх дітей, а саме: - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05 лютого 2008 року Гандрабурівською сільською радою Ананьївського району Одеської області; - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 17 червня 2009 року Гандрабурівською сільською радою Ананьївського району Одеської області (а.с.7).; - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07 грудня 2010 року (а.с.8); - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 17 січня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ананьївського районного управління юстиції в Одеській області (а.с.9). З довідки №1045 виданої 10 червня 2019 року Гандрабурівською сільською радою Ананьївського району Одеської області вбачається, що на утриманні позивачки [PERSON] перебувають діти: [PERSON] , 2008 року народження, [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2010 року народження та [PERSON] , 2013 року народження, та які проживають разом з нею за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Згідно з інформації відділу в Ананьївському районі Головного управління держгеокадастру в Одеській області, відповідач [PERSON] володіє земельною ділянкою площею 1,6580 га, яка розташована на території Гандрабурівської сільської ради Ананьївського району Одеської області (а.с.14). Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до частини 1 статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 1 статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно статтею 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частиною 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності,поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам дитини, як це передбачено статті 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Вирішуючи питання щодо витрат по справі в частині позовних вимог про розірвання шлюбу, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України, однак враховуючи бажання позивача, вважає за можливе залишити судові витрати по справі за позивачем. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей: Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XIIта набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею статті 51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання них окремо від дитини не впливає на об`єм їх прав та не звільняє від обов`язків відносно дитини. У відповідності до статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні їх від цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини 5 статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно з частиною 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто 26 липня 2019 року. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням викладеного суд вважає можливим позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити, стягнути з відповідача [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки - [PERSON] , [INFO] , сина - [PERSON] , [INFO] , доньки - [PERSON] , [INFO] та доньки - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходу) на кожну дитину окремо, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову 26 липня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Оскільки позивачка у справах звільнена від сплати судового збору та враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Outcome: approved