Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд», який у ході судового розгляду був уточнений та остаточно просила суд визнати договір фінансового лізингу недійсним. При цьому позивача посилалась на те, що між нею та відповідачем 07.05.2015 року був укладений договір фінансового лізингу. Згідно вказаного договору вона повинна була сплатити аванс у розмірі 9 % від вартості автомобіля, а відповідач надати автомобіль, який вказаний у самому договорі. Позивачка свої зобов'язання виконана сплатила обумовлену суму грошових коштів, а відповідач в порушення умов договору своїх зобов'язань не виконав. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали просили позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час слухання справи повідомлявся належним чином, причини не явки суду не повідомив. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, вивчивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлені слідуючи фактичні обставини. 07 травня 2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» був укладений договір фінансового лізингу. Відповідно до умов договору, даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше ніж 61 місяців. За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до норми ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. У ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За умовами п. 1.2 ст. 1 договору № 00004 фінансового лізингу від 07 травня 2015 року предметом фінансового лізингу за даним договором є автотранспортний засіб Honda CR-V. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а за відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. ТОВ «Атлант Траст Трейд» були порушені вищевказані норми, умови договору фінансового лізингу. Вирішуючи питання задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору фінансового лізингу, суд виходив з наступних норм матеріального права. Згідно ст. 11 ЦК, 1. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. 2. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини… Загальні питання укладення, зміни та розірвання договорів врегульовано Розділом ІІ Глави 53 ЦК України, а той же час суд проаналізуваши зміст укладеного між сторонами договору приходить до висновку, що укладання повинно відбуватися з дотриманням вимог Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» норми яких є спеціальними по відношенню до загальних норм цивільного законодавства. Так, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами статті 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг є фінансовою послугою. Згідно ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦК України не спростовано, що останній не є фінансовою установою. Частина четверта статті 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Судом встановлено, що Розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004 року затверджено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами (надалі - Положення), яке встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (п.1.2.). Так згідно п. 2.1. Положення, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно з установчими документами; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг (додаток 1); 4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи. З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що для набуття права на здійснення послуг фінансового лізингу, в тому числі, але не виключно укладання договорів фінансового лізингу, юридична особа, яка немає статусу фінансової установи має виконати ряд умов, зокрема отримати в Нацкомфінпослуг довідку про взяття її на облік, що по своїй суті є дозвільним документом, який обумовлює правомірність здійснення юридичною особою цієї фінансової послуги та формує повний обсяг її цивільної дієздатності. Судом також встановлено, що на момент укладення спірних правочинів, в нього була відсутня Довідка Нацкомфінпослуг про взяття його на облік. Згідно положень ст. 202 ЦК України, 2. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; 3. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори); 4. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України особа, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; увипадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно положень с. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ст. 225 ЦК України, 1. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ст. 57 ЦПК України, 1. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач довів до суду законність та обґрунтованість своїх вимог щодо порушення відповідачем її прав, тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved