Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

В травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, місто Підгородне, вул. Залізнична, буд. 68б. Представник позивача надав суду заяву в якій просив розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник Підгородненської міської ради надав суду заяву про розгляд справи без участі їх представника. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 24.02.2012 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно позивачу [PERSON]. Заповіт було посвідчено [PERSON], державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори та зареєстровано за №1-502. 30 квітня 2012 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 03 травня 2012 року серії І-КИ № 460756. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої увійшов садибний (індивідуальний) житловий будинок, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, місто Підгородне, вул. Залізнична, буд. 68б. Спадкоємцем першої черги після померлої 30 квітня 2012 року [PERSON], є її син [PERSON] (позивач по справі). Позивач, як спадкоємець першої черги, відповідно до чинного законодавства звернувся до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з метою отримання спадщини. Однак 19 січня 2017 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дії, в якій зазначено: «Відмовити [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої 30 квітня 2012 року, оскільки не підтверджується належність їй спадкового майна, саме: житлового будинку в м. Підгороднє Дніпровського району Дніпропетровської області, вул. Залізнична, буд. 68б». Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 статті 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Враховуючи те, що позивач постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивачем було подано заяву про прийняття спадщини. Позивач являється єдиним спадкоємцем. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні встановлено, що за життя спадкодавець не зареєстрував належне йому право власності на спадкове майно, у звязку з чим позивач не має можливості скористатися належним йому правом на отримання спадщини. Не зважаючи на те, що ніхто не оспорює спадкове право позивача, він не має можливості оформити свої спадкові права, оскільки матірю за життя не оформлено правовстановлюючий документ на спадкове майно. Як вбачається з матеріалів справи право власності на земельну ділянку на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок зареєстроване за позивачем на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.01.2017 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно №78436110 від 19.01.2017 року, земельна ділянка (кадастровий номер: 1221411000:02:017:0789) загальною площею 0.0814 га та цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., Дніпровський район, м.Підгородне, вул. Залізнична, земельна ділянка 68-б належить [PERSON]. Натомість, садибний (індивідуальний) житловий будинок, що став предметом спадщини, було побудовано померлою [PERSON] при житті у 1990 році, однак спадкодавець не встигла оформити правовстановлюючі документи на житловий будинок. Згідно ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та відповідно з пунктами 4.14, 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), нотаріус перевіряє склад спадкового майна та видає на нього свідоцтво про право на спадщину. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів. Зібрані по справі докази вказують, що фактично померлій 30 квітня 2012 року [PERSON] належав садибний (індивідуальний) житловий будинок. За життя спадкодавець не зареєструвала належне їй право власності на майно, у звязку з чим позивач не має можливості скористатися належним йому правом на отримання спадщини. Згідно з п.п. 212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступив в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за заповітом, право власності спадкодавця [PERSON] не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст.1296 ЦК України, згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав на садибний (індивідуальний) житловий будинок у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] (паспорт серії АЕ № 770870, виданий Дніпропетровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області від 29 вересня 1997 року, ІПН - [NUMBER]) у порядку спадкування за заповітом право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, місто Підгородне, вул.Залізнична, буд. 68б. На підставі викладеного,

Outcome: approved