Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ТзОВ Гріненерджі про стягнення 2 998,62 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітньої плати за період з 01.03.2018 року по 31.03.2018 року та 1 349,38 грн. - за період з 01.04.2018 року по 13.04.2018 року, стягнення 2 872,05 грн. компенсації за невикористану відпустку, стягнення 5 850,80 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, стягнення 5 000,00 грн. моральної шкоди, посилаючись на те, що вона працювала по сумісництву у ТОВ Гріненерджі на посаді інженера-технолога у період з 01.10.2014 року по 13.04.2018 року. Наказом від 11.04.2018 року за №637-к її було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. На день звільнення з роботи, товариство нарахувало позивачці заробітну плату за березень 2018 року в розмірі 2 998,62 грн., за квітень 2018 року 1 349,38 грн. та 2 872,05 грн. компенсації на 39 днів невикористаної відпустки. Статтею 116 КЗпП України, передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Однак, в день звільнення позивачці не виплачено жодних сум, що їй належать від підприємства по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно розрахунку позивача середній заробіток за період затримки розрахунку з 13.04.2018 року по 13.06.2018 року становить 5 850,80 грн. Внаслідок порушення прав позивача, він також має право на відшкодування моральної шкоди. На підставі вищенаведеного, просила суд стягнути з відповідача на її користь 4 348 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітньої плати за період з 01.03.2018 року по 13.04.2018 року, 2 872,05 грн. компенсації за невикористану відпустку; середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 13.04.2018 року по 13.06.2018 року в розмірі 5 850,80 грн. та 5 000,00 грн. моральної шкоди. 30.07.2018 року в.о.директора ТзОВ Гріненерджі подав до суду відзив н позовну заяву, відповідно до якого просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що подані до позовної заяви Наказ про прийняття на роботу №110-к від 01.10.2014 року та Наказ про звільнення №637-к від 11.04.2018 року не є належними доказами виникнення та припинення трудових відносин. Щодо посилання позивачки на те, що їй було нараховано, але не виплачено заробітну плату за період з 01.03.2018 року по 13.04.2018 року, то нею не надано жодного підтвердження того, що спірна сума (заробітна плата) їй не була виплачена. Щодо позовної вимоги про стягнення 5 000,00 грн. моральної шкоди, то вона є необгрунтованою та безпідставною, оскільки, позивачкою не зазначено у чому полягає ця шкода, характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат та інших обставин (а.с.21-26). Позивачка в судове засідання не зявилась, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.61). Представник відповідача в судове засіданнія не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.60). Дослідивши матеріали справи, судом встановлено. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3\~ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами\~ст.43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається із матеріалів справи, а саме копії наказу №110-к від 01.10.2014 року\~ директора ТОВ Гріненерджі [PERSON] прийнята на роботу на посаду інженера-технолога по сумісництву з 01 жовтня 2014 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.5). Наказом в.о.директора ТОВ Гріненерджі №637-к від 11.04.2018 року [PERSON] звільнено з роботи інженера-технолога з 13 квітня 2018 року за ст. 36 п.1 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 6). Представник відповідача заперечує факт припинення сторін у трудових відносинах, оскільки, позивачкою не надано суду копії трудової книжки, яка у відповідності до вимог ст.48 КЗпП України є основним документом про трудову діяльність працівника. Однак, як вбачається із копії наказу №110-к від 01.10.2014 року позивачка була прийнята на роботу у ТОВ Гріненерджі по сумісництву. Відповідно до Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України 28.06.1993 N 43 сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві,\~ в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Для роботи за сумісництвом згоди власника або\~ уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно. Не є сумісництвом робота, яка визначена Переліком робіт, що додається до цього Положення (п.1). Запис у\~ трудову книжку відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом за місцем основної роботи (п.9). Отже, запис у трудову книжку відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника, таким чином, надання позивачкою копії трудової книжки для підтвердження трудових відносин між сторонами не є обовязковим. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом,\~Законом України "Про оплату праці"\~та іншими нормативно-правовими актами. Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України (ст. 102-1\~ КЗпП України). Згідно вимог ст. 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Саме на виконання вимог вказаної статті відповідачем надано позивачці розрахункові листи за березень та квітень 2018 року, в яких зазначено суми нарахованої заробітної плати, а також борг підприємства в розмірі 2 998,62 грн. за березень 2018 року та 4 221,43 грн.(в тому числі і компенсація за невикористану відпустку) (а.с.7, 8). Щодо посилань представника відповідача, що вищезазначені розрахункові листки подані у формі таблиці з набором цифр на чистому аркуші, без відповідних засвідчень та не зрозумілими даними, то суми заробітної плати вказані у розрахункових листках підтверджуються Індивідуальними відомостями про застраховану особу ПФУ (а.с.10 зворот). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, представником відповідача до відзиву на позовну заяву не надано суду жодних доказів, які б спростовували факт наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачкою. Ч. 1\~ст. 115 КЗпП України\~та ч. 1\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На підставі копії розрахункових листків [PERSON] за березень, квітень 2018 року, судом встановлено, що в день звільнення позивачці в порушення\~ст.116 КЗпП України\~не виплачені належні суми заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку, що є підставою для стягнення на користь позивачки заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 7 220,05 грн. Статтею 233 КЗпП України\~передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. У відповідності з вимогами ч.1\~ст.117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п.21\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100\~(з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. З огляду на те, що відповідач не надав суду довідки про отриманий позивачкою дохід, суд бере до уваги суми доходу позивачки згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (а.с.9, 10) за лютий та березень 2018 року, оскільки в дані два місяці позивачкою було відпрацьовано всі робочі дні (квітень 2018 року - звільнення) та визначає середньомісячну зарплату позивачки у розмірі 3 725,00 грн. (3 725,00 грн. за лютий 2018 р. + 3 725,00 грн. за березень 2018 р. = 7 450,00 грн. : 2), а середньоденна зарплата становить 126,27 грн. (7 450,00 грн. : 59 робочі дні). А тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (день винесення судового рішення) за період з 14.04.2018 року по 04.03.2019 року у розмірі 28 031 грн. 94 коп., виходячи з наступного розрахунку (126,27 грн. х 222 робочих дні). Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивачки заборгованість по заробітній платі за березень та квітень 2018 року та компенсацію за невикористаних 46 днів щорічної відпустки в розмірі 7 220,05 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 28 031,94 грн. з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки 5 000,00 грн. моральної шкоди, то суд виходить наступного. Відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В\~постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової ) шкоди» зазначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної(немайнової) шкоди має зазначатися, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак, позивачкою в позовній заяві жодним чином не обгрунтовано у чому полягає завдана їй моральна шкода та до матеріалів справи не долучено жодних доказів на підтвердження саме такого розміру моральної шкоди. А отже, суд вважає, що позовна вимога про стягнення 5 000,00 грн. моральної шкоди є необгрунтованою, та таткою, що до задоволення не підлягає. Згідно положень\~ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць за мінусом загальнообовязкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати) підлягає негайному виконанню. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини\~вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А тому,\~з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст.\~116,\~117,\~232,\~235, 237-1, 430 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100,

Outcome: approved