Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом (а.с. 27-32), просила: - визнати недійсним та застосувати наслідки нікчемного правочину до п. 1 Договору довічного утримання укладеного між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Тєрєховою С.В. 23.04.2008 року, в частині визнання часток житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель за адресою: [ADDRESS]; - визнати право спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] на 3/4 частини житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. На обґрунтування позову зазначено, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.02.2014 року [PERSON] набула на праві спільної часткової власності 1/4 частку житлового будинку, з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS]. Підставою виникнення права власності став Договір довічного утримання від 23.04.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Тєрєховою С.В. Відповідно до вказаного договору відчужувач - [PERSON], (матір [PERSON] та [PERSON].) передає, а набувачі - [PERSON] та [PERSON] отримують у спільну власність 3/4 частини житлового будинку, що належала відчужувачу, з відповідною частиною господарсько-побутових будівель за вище вказаною адресою. Також, зазначає, що при укладенні Договору та його нотаріальному посвідченні всупереч ст. 745 ЦК України, в редакції що діяла на момент укладення, набувачі не набули право власності на відчужувану за договором частину будинку у відповідності до ст. 334 ЦК. Відповідно до статті 745 ЦК України в редакції від 12.04.2008 року (яка діяла на момент укладення договору) договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації Натомість всупереч вказаної вимоги закону договір не був зареєстрований. [PERSON] постійно піклувалась про своїх батьків, на час смерті свого батька проживала спільно з спадкодавцем, що стало підставою для успадкування ? частини житлового будинку по [ADDRESS]. Після смерті батька постійно допомагала непрацездатній матері та погодилась на укладення Договору, так-як була ознайомлена з вимогами ст. 746 ЦК, щодо набуття спільної сумісної власності на відчужувану частину будинку. Дана позиція була узгоджена з покійною матір'ю. У серпні 2013 року відчужувач - [PERSON] померла. У лютому 2014 року при реєстрації права власності на частки за договором, позивач дізналась, що згідно укладеного договору, їй належить лише 1/3 частина від майна, яке було предметом договору довічного утримання, а братові - 2/3 , тобто вдвічі більша. Тому, вважаємо, що вказаний правочин є нікчемним в частині розподілу часток нерухомого майна з огляду на наступне. За договором довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Тєрєховою С.В. жоден з набувачів не отримав у власність нерухоме майно, про яке зазначено в договорі. Реєстрація права власності відбулася лише у 2014 році. Договори не можуть суперечити вимогам закону та моральним засадам суспільства. Крім того, нікчемність Договору виявляється в тому, що вказаний договір порушує права [PERSON], оскільки за відсутності вказаного договору, спадкоємці вступили б у спадщину за законом і кожен отримав би по 3/8 частини будинку. Натомість вказаним Договором порушені майнові права та принцип рівності передбачений для спадкоємців у ЦК України, оскільки за договором [PERSON] отримала значно меншу частку належного [PERSON] майна. Після смерті спадкодавця, майно перебуває в спільному користуванні набувачів. В той же час, [PERSON] фактично позбавлена можливості використовувати належну їй частку майна на свій власний розсуд, для задоволення своїх потреб, так-як [PERSON] зловживає своїми правами співвласника та відмовляється дійти компромісу, щодо спільного, із взаємною користю використання спільного майна. За період виконання спірного договору та на даний час [PERSON] несе більші матеріальні витрати на утримання спільного майна. Така ситуація змушує її звернутися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Додатково позивач вказала, що відносини з її братом [PERSON] напружені. За життя їх матері він постійно тиснув на неї посилаючись, що після її смерті позивач забере собі весь будинок, відтак хотів мати підтверджуючий документ, який би визначив його частку в житловому будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Тому, за його наполяганням вони втрьох звернулись 23.04.2008 року до приватного нотаріуса Тєрєхової С.В. для посвідчення договору довічного утримання, яким би було визначено їх частки в будинку з тих ? часток, що належали матері. При цьому зі слів матері позивач зрозуміла, що належне їй майно буде розподілено порівну між нею та братом. Коли нотаріус зачитувала договір довічного утримання позивач його зміст уважно не слухала, бо матері стало зле і вона нею опікувалась, із значним плином часу не пам'ятає всіх подробиць пов'язаних із вчиненням нотаріальних дій. Крім того, в текст цього договору не вдивлялась оскільки не мала при собі окулярів, а її зір з 2005року значно погіршився та не мала особливого бажання, бо вважала, що правочин сам по собі був для неї неприємною подією, таким що нав'язаний відповідачем. В подальшому примірники договору довічного утримання її та матері зберігались у неї, проте їх зміст принципово не читала із-за відрази до вчиненого правочину. Під час судового розгляду визнала, що догляд за матір'ю нею та братом був майже рівним, проте вважає, здійснювала його більш якісно, вказане є підставою для рівного поділу нерухомого майна зазначеного у договорі довічного утримання. Відносна рівність участі у догляді за матір'ю проявилась у травні 2013року коли мати зламала тазостегновий суглоб та була лежача вона робила їй масажі, розтирала а відповідач ні, при цьому чергували з братом біля матері через два дні. Коли позивач не мала можливості чергувати вона винайняла доглядальницю, яку також інколи винаймав відповідач, коли не міг чергувати біля матері згідно до складеного графіку. Пояснила, що за життя батька мати казала, що спадщина буде поділена порівну, а після його смерті, коли позивач успадкувала ? частку житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS], її позиція про рівність часток не змінилась, при цьому вона могла говорити лише за належні їй ? частки цієї нерухомості, тому позивач завжди вважала, що частка належна матері також буде поділена порівну між спадкоємцями, тобто нею та братом. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності вказали на безпідставність його застосування, оскільки про порушення своїх прав дізналась в лютому 2014 року, коли вчинила дії направлені на реєстрацію права власності згідно до умов договору довічного утримання від 23.04.2008 року. Відповідач та його представник заперечили проти позову та просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на обставини викладенні в запереченнях на позовну заяву (а.с. 44-47). Також, відповідачем була подана заява про застосування до виниклих правовідносин строку позовної давності (а.с. 48). Додатково відповідачем було зазначено, що після смерті батька він до нотаріальної контори із відповідною заявою не звертався, оскільки мати запевнила, що врешті він отримає ? частку житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS], що і відбулось згідно умов договору довічного утримання. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи повідомлена судом належним чином, 23.04.2015 року надала заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення сторін у справі, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 23.04.2008 року укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Тєрєховою С.В., бланки серії ВКІ № 448578 та ВКІ № 448579. Відповідно до якого відчужувач - [PERSON], передає, а набувачі отримують у власність ? частини житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, [PERSON] - ? частину, [PERSON] - ? частину житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель (а.с. 7-8). Згідно витягу з Державного реєстру правочинів від 23.04.2008 року вище вказаний договір зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 9-10). 21.05.2008року [PERSON] на підставі договору довічного утримання зареєстрував право власності на ? частку будинку [ADDRESS] (а.с.50). [INFO] померла мати сторін у справі - [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.02.2014 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 22.08.1990 року (а.с. 16) належить ? частка житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель за адресою: [ADDRESS], та ? частка цієї ж нерухомості належить на підставі договору довічного утримання від 23.04.2008року (а.с. 13-15). Позивачем було зазначено, що її доводи про неналежне виконання відповідачем договору довічного утримання та наявність бажання матері поділити належне їй майно навпіл між її дітьми можуть бути доведені показами свідків. Відповідач просив на спростування таких доводів позивача також допитати заявлених ним свідків. В судовому засіданні свідок [PERSON], яка була подругою [PERSON], проживає по сусідству показала, що за [PERSON] доглядали її діти, тобто сторони по справі, догляд був завжди добрий з боку кожного із них, за договір довічного утримання нічого не знає (а.с. 54). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є родичкою через її троюрідного дядька, який є чоловіком позивача, знала про те, що між [PERSON] та сторонами у справі укладено договір довічного утримання, стосовно його змісту їй нічого не відомо. У період з 2008 по травень 2013року сторони у справі не ухилялись від виконання свого обов'язку по догляду за матір'ю. Коли у травні 2013 року [PERSON] пошкодила ногу, свідок на прохання позивача доглядала за її матір'ю біля трьох тижнів до трьох разів на тиждень з ночівлею. Вважає, що позивач в цей час більше приділяла уваги матері бо вона бачила її частіше ніж відповідача. Вказала, що мати сторін у справі завжди більше любила сина, хотіла, щоб він помирився із сестрою. Свідок [PERSON] пояснила, що останні декілька років працює по догляду за громадянами, які потребують стороннього догляду чи допомоги, з метою отримання додаткового прибутку. Згідно домовленості з позивачем вона доглядала за хворою [PERSON] з початку липня 2013 року за графіком 2 доби через дві. Наскільки зрозуміла свідок вона чергувала замість позивача, коли та не могла прийти. Чергували відбувались два дні через два, тобто після позивача два дні доглядали хвору сім'я відповідача. Інколи вона чергувала замість відповідача на прохання його дружини в телефонному режимі. Свідок здавала зміну позивачу і приймала її у неї, тому відповідача не бачила, про його участь у догляді за [PERSON] їй не відомо, при цьому позивач забезпечувала матір всіма необхідними медикаментами. Свідок [PERSON] пояснила, що знає сторін у справі, позивач є її подругою. Про якість догляду, або ухилення від догляду за [PERSON] їй не відомо. Наприкінці 2014 року або на початку 2015 року позивач прийшла до неї і в сльозах розповіла, що довідалась про несправедливий поділ будинку, оскільки сподівалась стати власником більшої його частки. Показала, що [PERSON] за життя більше за дочку любила сина і завжди за нього більше переживала. Свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] була її сусідкою, проживає по [ADDRESS] більше 10 років. Про договір довічного утримання їй нічого не відомо. Сторони у справі часто сварилися при матері, син часто приходив до неї, а позивач відвідувала рідше. Для [PERSON] відповідач завжди був хороший, бо поважав матір та все для неї робив, а позивач по справі часто з нею сварилася, тому їх мама більш добре відносилась до [PERSON]. Свідок [PERSON] також був сусідом [PERSON], показав, що про договір нічого не знає. Всі події, що відбувались в їх сім'ї сприймав через «паркан». Бачив у дворі [PERSON] частіше відповідача, який порався по господарству, та продовжує господарювати досі, а позивача бачив рідше. Свідок [PERSON] є донькою позивача, племінницею відповідача, а [PERSON] бабуся. З 15-16 років проживала з бабусею по [ADDRESS], до вересня 2009 року, коли після конфлікту з відповідачем виїхала. Ініціатором укладення договору довічного утримання була бабуся, але цьому передували часті скандали між сторонами у справі бо відповідач хотів більше господарювати, доступ до городнього інвентарю і досі має лише він. За цих підстав свідок заборонила матері витрачати кошти на капітальний ремонт будинку бабусі, обмежуючись дрібними витратами. За бабусею як мати так і дядько доглядали однаково. Доглядальницю за бабусею [PERSON] знайшла свідок, бо мати часто була зайнята і потребувала підміни. [PERSON] говорила при свідку, що бажає поділити своє майно порівну. Разом з матір'ю була в реєстраційній палаті у лютому 2014року, коли остання довідалась, що за умовами договору довічного утримання має меншу за брата частку в нерухомому майні та остання була в шоковому статні з цього приводу. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються цивільним кодексом України. Також, суд бере до уваги роз'яснення, що містяться в Постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними. Так, в пунктах 5,12,19 згаданої постанови зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Також, у Пленумі звернуто увагу на обмеження обставин, які можна встановити за допомогою показів свідків. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В силу ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (ст. 745 ЦК України). Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання, відповідно до статті 334 ЦК України (ст.748 ЦК України). Нотаріальне посвідчення договору довічного утримання та його державна реєстрація в разі передачі нерухомості передбачає момент виникнення права власності на майно у набувача з моменту державної реєстрації (ч.ч.3,4 ст.334 ЦК України). Частиною 3 ст. 746 ЦК України визначено, що якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 755 ЦК України Договір довічного утримання (догляду)може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Матеріалами справи не доведено наявність порушень ст. 745 ЦК України. Посилання позивача на порушення ч.3 ст. 746 ЦК України при укладанні договору довічного утримання щодо рівності часток, є безпідставними, оскільки дана норма передбачає випадки коли набувачам не визначені частки у нерухомому майні його відчужувачем. На час подачі позовної заяви договір довічного утримання припинив дію в зв'язку із смертю відчужувача, як то визначено ч.2 ст. 755 ЦК України Позивач вважає, що має право на рівну з відповідачем частку у нерухомому майні наведеного в п.1 договору довічного утримання, оскільки їх участь у догляді за матір'ю також була рівною, що є підставою до визнання цього пункту недійсним з урахуванням решти обґрунтування позову. Проте така позиція суперечить вищенаведеним нормам права, форма такого захисту, як зазначено у позові є помилковою. За життя відчужувача договір довічного утримання не оскаржувався та припинив свою дію у зв'язку із її смертю. Відповідач у 2008році реалізував своє право на реєстрацію права власності на ? частку житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позивачем не доведено, що їх з відповідачем мати мала іншу волю розпорядження належним їй майном ніж зазначено в п.1 договору довічного утримання, за її життя обсяг виконання умов цього правочину її влаштовував, протилежного суду не доведено. У відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати договір довічного утримання недійсним, а також про відсутність підстав для задоволення решти позовних вимог про визнати право спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] на 3/4 частини житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS], які залежать від вирішення попередніх вимог. Щодо заяви про застосування строку позовної давності, то згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявленостороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином підстав до застосування строку позовної давності у суду не має. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд, судові витрати залишає по їх фактичному понесенню позивачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Як встановлено при розгляді справи, 09.02.2015 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] було укладено договір на представництво та надання правової допомоги у цивільних і адміністративних справах (а.с. 51). Згідно розрахункових квитанцій до прибуткового касового ордера [PERSON] від 03.03.2015 року, б/н, 31.03.2015 року, б/н, 03.04.2015 року, № 43, 24.04.2015 року, № 48 та 06.05.2015 року, б/н, відповідачем була здійснена оплата правових послуг згідно договору від 09.02.2015 року у розмірі 3800 грн. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На підставі ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-VІ від 20.12.2011 р. суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу за участь у судових засіданнях в сумі 3800 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved