Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання спільної дитини та визначити місце проживання спілної доньки разом із нею. В процесі розгляду справи від решти вимог окрім визначення місця проживання дитини із нею вона фактично відмовилася, звернувшись до суду із клопотанням про залишення їх без розгляду. Надала рішення про розівання шлюбу іншим судом та щодо аліментів зазначила, що це питання також вирішується іншим чином (а.с.85) Щодо вимоги про визначення місця проживання доньки із нею, то просила провести розгляд справи за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти винесення заочного рішення не заперечує. В обгрунтування даної вимоги навела обставини того, що вона від народження весь час перебуває із дитиною, що саме із нею, переконана , донька і має постійно проживати, оскільки сторони на даний час разом не ведуть спілне господарство та разом не проживають. Відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. В той же час, суд не ухвалює заочне рішення, оскільки з матеріалів справи вбачається, що під час її розгляду спочатку відповідач був представлений представником. Представник третьої особи також в суд не прибув, направив відповідний висновок для врахування під час ухвалення рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Судовим розглядом встановлено, що сторони з 19.03.2011 по 23.03.2017 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого народилася донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами та рішенням про розірвання шлюбу (а.с.12, 13, 112) Позивач зазначив в позові, що сторони з 2013 року почали відчувати складнощі у своїх взаємовідносинах. З цього часу тільки позивач приділяла більшу увагу спільній дитині, в той час як відповідач фактично самоусунувся від родини. Позивач підкреслила, що після припинення фактичних шлюбних відносин відповідач разом із нею та дитиною не проживає. Вона висловлює бажання юридично оформити проживання і надалі дитини разом із нею. Переконує суд в тому, що сама дитина має більшу прихільність проживати разом із нею. Згідно представлених позивачем документів, вона працює та навчається (а.с.71-73), за місцем роботи характеризується позитивно. Згідно характеристики з ДНЗ №138 [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад з 2016 року по теперішній час.Вихованням дитини займається мати та бабуся. Дівчина відвідує різноманітні гуртки, англійської мови та танків (а.с.74, 75) Згідно довідки ОСББ "Сонячний" позивач із дитиною зареєстровані та проживають в квартирі своєї матері - [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.80) Таким чином, судом достовірно встановлено, що від моменту народження до теперішнього часу дитина проживала ізпозивачем постійно. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім,ю роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч.ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини,позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку про визначення місця проживання [PERSON], [INFO], Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування від 02.02.2017 сторони ще до офіційного розірвання шлюбу почали проживати окремо. Дитина залишилася проживати із матір'ю. Згідно акту обстеження умов проживання мати з дитиною проживають у трикімнатній квартирі, оснащеної меблями, в квартирі прибрано, житло оснащено відповідною технікою. Для матері і дитини відведено окремо кімнату. Дитина має окреме спальне місце. Також дитина має іграшки, книжки, письмовий стіл, інші іграшки, необхідні для її комфорту. Мати належним чином виконує свої батьківські обов'язки, створила всі необхідні умови для проживання доньки. В той же час, батько жодного разу на засідання комісії не прибув. Комісія прийняла рішення за доцільність визначення місця проживання дитини із матір'ю (а.с.91-93) Суд приймає до уваги даний висновок, оскільки представниками органу також детально досліджено в першу чергу пояснення сторін з приводу того, що уже склався такий уклад життя дитини, коли вона проживає із матір'ю. Також встановлено, що дитині створено всі необхідні умови для проживання, кімнати обладнані з усім необхідними для забезпечення належного виховання та навчання дитини. Наявність доходу у матері і можливості матеріально забезпечувати доньку не впливає на прийняття судом рішення про визначення місця прожив'ання дитини із матір'ю, оскільки обидві сторони зобов'язані приймати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини. Даних які свідчили б про недостатню обґрунтованість висновку органу опіки та піклування та/або їх суперечливість інтересам дитини матеріали справи не місять, відтак суд приймає його до уваги. Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Згідно зі ч.2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. Частиною першою статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статі 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, чітко закріплено обов'язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення права дитини приділити належну увагу думкам висловленим дитиною. Так відповідно до ст. 6, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння судовий орган:упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію;у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини;надає можливість дитині висловлювати її думки;приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. З урахуванням віку дитини, судом не ставилося на обговорення питання щодо доцільності заслуховування дитини в суді. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України суд залишає за клопотанням позивача позовні вимоги про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів без розгляду. Також судом вирішується в порядку ст.88 ЦПК України питання про розподіл судових витрат за вимогу, яка судом задоволена.

Outcome: approved