Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

В липні 2014 року позивач звернувся до відповідачки з позовом, посилаючись на те, що [PERSON] зареєстрована у гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. За нею закріплена кімната №9, що раніше мала №14, який було змінено внаслідок внутрішньої інвентаризації приміщень. Протягом багатьох років відповідачка [PERSON] утримує велику кількість тварин, котів та собак, у кімнаті гуртожитку, в якому зареєстрована, при цьому сама у приміщенні не проживає, про що складались акти. Тварини агресивні, перебувають у гуртожитку без належного догляду, засмічують приміщення гуртожитку та прибудинкову територію, дозволів на утримання тварин відповідачка у сусідів чи позивача не просила та не отримувала, санітарні норми відповідачкою [PERSON] порушуються постійно. Співмешканці гуртожитку неодноразово скаржились на відповідачку з приводу неналежного утримання тварин, небезпеку їх перебування у гуртожитку, тощо. З приводу неналежного використання кімнати на позивачку накладались адміністративні стягнення, але відповідачка не припинила використання кімнати не за призначенням та порушення санітарних норм. Вважає, що відповідачкою [PERSON] закріплене приміщення використовується не за призначенням та що нею систематично порушуються правила співжиття у гуртожитку. Просив виселити [PERSON] з гуртожитку, який знаходиться у [ADDRESS], без надання іншого житла, зняти її з реєстрації у гуртожитку, стягнувши з неї судові витрати. Представник позивача у судове засідання з'явився й позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач у судове засідання з»явилась, проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі. Просила суд відмовити. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши пояснення сторін, свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на балансі державного підприємства «Дослідне господарство «Чабани», Національного наукового центру «Інституту землеробства» Національної академії аграрних наук України, знаходиться гуртожиток, котрий розташований по вулиці Кірова, 3, в селищі міського типу Чабани, Києво-Святошинського району, Київської області. Наказом № 77-К від 24 червня 1985 року, керівником підприємства було виділено в тимчасове користування окрему кімнату для проживання [PERSON]. Спеціальний ордер, на вселення громадянки [PERSON] на жилу площу в гуртожитку, адміністрацією підприємства не видавався. 03.09.2010 року до директора державного підприємства «Дослідне господарство «Чабани», Національного наукового центру «Інституту землеробства» Національної академії аграрних наук України із заявою звернулося 24 мешканці гуртожитку про те, що громадянка [PERSON] в кімнаті № 9 гуртожитку збирає та утримує бродячих собак. Дані собаки знаходяться без належного догляду, ходять де їм заманеться, кидаються на дітей та дорослих, а також були випадки коли вони кусали дітей. На прибудинковій території постійна антисанітарія, газони та клумби витоптані, а гавкіт, що здіймають собаки вночі, заважає та не дає спати й спокійно відпочивати дітям і дорослим, тобто всім мешканцям гуртожитку. На зауваження жителів гуртожитку громадянка [PERSON] не реагує. 21.09.2010 року та 18 жовтня 2010 року комісією у складі голови профспілкового комітету господарства [PERSON], техніка ЖКГ [PERSON] та депутата Чабанівської селищної ради [PERSON] було перевірено заяву мешканців та оглянуто і обстежено гуртожиток й кімнату, де проживає громадянка [PERSON], про що було складено відповідні акти. Під час огляду гуртожитку і кімнати комісією були виявлено та встановлено, що в середині кімнати № 9, де проживає громадянка [PERSON], знаходиться щонайменше чотири собаки та три коти. По коридору гуртожитку бігають два собаки, які не допускають людей до дверей кімнати. В коридорі гуртожитку відчувається сморід та запах фекалій тваринного походження. 14.10.2010 року Головним державним санітарним лікарем Києво-Святошинської районної СЕС [PERSON] було також обстежено гуртожиток та кімнату громадянки [PERSON], та складено відповідний Припис із якого слідує, що громадянка [PERSON] в кімнаті гуртожитку, де вона мешкає, утримує 5 собак та 6 котів без згоди інших мешканців, чим порушує правила проживання в гуртожитку. 03 лютого 2011 року адміністративна комісія при виконкомі Чабанівської селищної ради, у відповідності до приписів ст.154 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постановила відповідачці [PERSON] попередження про недопустимість подібних порушень. 06.03.2014 року комісією в складі голови профспілкового комітету господарства [PERSON] та техніка ЖКГ [PERSON], в присутності мешканців гуртожитку [PERSON] та [PERSON] , було зроблено обстеження санітарного стану гуртожитку, про що було складено відповідний акт. На звернення сусідів відповідач не реагує, до собак і котів приходить вночі, щоб не зустрічатись з сусідами. Собаки на момент перевірки були голодні та агресивні. З кімнати чути запах котячих і собачих фекалій. 14 травня 2014 року адміністративна комісія при виконкомі Чабанівської селищної ради, у відповідності до приписів ст.154 Кодексу України про адміністративні правопорушення, вже вдруге притягнула до адміністративної відповідальності громадянку [PERSON], шляхом накладення на неї штрафу в розмірі трьох неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Вищевказані постанови набрали законної сили та відповідачкою не оскаржувались. Відповідно до приписів ст.127 Житлового кодексу та п.2 «Примірного положення про гуртожитки» Затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від З червня 1986 р. № 208 слідує, що : «Гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання». Пунктом 18 даного ж положення також визначено, що : «Робітники, службовці, студенти, учні, а також інші громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані: використовувати надану жилу площу відповідно до її призначення; забезпечувати схоронність приміщень, ; додержувати правил соціалістичного співжиття і правил внутрішнього розпорядку гуртожитку; зберігати чистоту й порядок у жилих приміщеннях, кабінах ліфтів, на сходових клітках та в інших місцях загального користування. Пунктом 19 даного вищевказаного положення також визначено, що: «Мешканцям гуртожитку забороняється: у період з 23 до 7 години включати на підвищену гучність телевізійну, магнітофонну і радіоапаратуру, грати на музичних інструментах та створювати інший шум, що порушує спокій громадян. Окрім того, звертаємо увагу суду на ту обставину, що згідно п.2 та п.5 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», затверджених постановою КМУ від 8 жовтня 1992 р.№ 572, користування наймачем (орендарем) квартири (кімнати), житлового приміщення у гуртожитку здійснюється згідно з договором найму (оренди). Абзацом 2 п. 40 цього ж Примірного положення передбачено, що інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Зважаючи на п. 41 згаданого Примірного положення, з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено: 1) інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків; 2) осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жилу площу в гуртожитку, не менш як десять років; 3) осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; 4) пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано жилу площу в гуртожитку; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб; 5) одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. В той же час, згідно п.7 даних Правил власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; використовувати приміщення житлового будинку і гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; дотримуватися правил утримання тварин у домашніх умовах; утримувати тварин у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку, де проживають співвласники або наймачі (орендарі), за погодженням з ними. Пунктом 11 Правил також встановлено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків несуть відповідальність згідно із законодавством. В той же час, як слідує з ч.2 п.44 «Примірного положення» , що: « Громадяни можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення також на підставах, передбачених частиною першою статті 116 Житлового кодексу Української РСР.» У відповідності до вимог та приписів ч.1 ст.116 Житлового кодексу котрою визначено, що: «Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення». Даної ж думки притримується і Пленум Верховного суду України, котрий в п.17 своєї Постанови № 2 від 12.04.85 р., з усіма наступними змінами, відмітив, що: «При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення)». Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. N 9 (0009700-96) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", в п.15 вказано, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Виходячи зі змісту ст. 99 ЖК УРСР, тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У відповідності до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З урахуванням ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Статтею 132 ЖК УРСР визначено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. З огляду на рекомендації Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Заявлені позивачем свідки в судовому засіданні також пояснили, що відповідачкою утримуються тварини та порушуються правила проживання в гуртожитку. Зокрема, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є комендантом гуртожитку. Відповідачка проживає у кімнаті №9 з 1985 року. Тримає собак та котів. Жителі гуртожитку скаржаться на запах в приміщенні. Свідок особисто перевіряла кімнату відповідачки, бачила, що вона в кімнаті постійно не проживає. Дозволів на утримання тварин не отримувала. На засідання комісії відповідачка не приходила, хоча викликалась. Свідок [PERSON] пояснив, що він проживає у тому ж гуртожитку, що й відповідачка. [PERSON] тримає собак та котів в кімнаті. У свідка двоє дітей. Гуляти на вулиці діти не можуть через те, що всюди гавкання собак, фекалії. Весь час з тими тваринами проблеми. Бачив, що їх у [PERSON] було десятки два. Сморід усюди. Відповідних дозволів на утримання собак та котів відповідачка не брала. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідачка утримує у кімнаті гуртожитку тварин. Ці тварини заважають мешканцям гуртожитку. Вони створюють небезпеку, порушують санітарні норми. Тварин багато, їх не порахувати. Собаки агресивні, на свідка також кидались і він мусив відбиватися від них. Своєї згоди на утримання тварин свідок не надавав. З цим питанням до нього [PERSON] не зверталась. З огляду на те, що відповідачка не відносяться до переліку осіб, які не підлягають виселенню з гуртожитку, закріпленого у п. 41 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР № 208 від 03 червня 1986 року, суд вважає за можливе виселити її із займаного приміщення. З урахуванням наведених обставин, вимог ст. 60 ЦПК України та проаналізованих вище правових норм, а також зважаючи, що проживання відповідачки у спірній квартирі гуртожитку є таким, що порушує права позивача, суд вважає доводи відповідачки про те, що собаки та коти, які проживають у її кімнаті є стерилізованими та не є агресивними й не створюють загрози для мешканців гуртожитку, суд оцінює критично, що є підставою для задоволення позову позивача в повному обсязі. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 15, 16, ЦК України, Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність»,

Outcome: approved