Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до КУ Запорізька обласна клінічна лікарня про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом № 57-О від 25.03.2014р. вона звільнена з посади завідувача відділенням анестезіології КУ Запорізька обласна клінічна лікарня за п. 1 ст. 41 КЗпП України, яке на її думку, є неправомірним, оскільки вказана посада не підпадає під коло субєктів за вказаною нормою. Крім того, на час звільнення позивач перебувала на лікарняному з 25.03.2014 р., а тому з наказом про звільнення ознайомлена не була, копію його та трудову книжку не отримувала, грубих порушень трудових обовязків не вчиняла, згода вищого профспілкового органу відповідно до ст. 252 КЗпП України на звільнення позивача не надавалася. Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням уточнених вимог, просить суд визнати звільнення позивача за наказом № 57-О від 25.03.2014р. незаконним, поновити на посаді завідувача відділенням анестезіології КУ Запорізька обласна клінічна лікарня, із внесенням про це відповідного запису до трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також визнати незаконним рішення профспілкового комітету первинної профспілкової організації відповідача, яке оформлено протоколом засідання профспілкового комітету № 80 від 27.05.2014р. щодо надання згоди адміністрації КУ ЗОКЛ на звільнення та виключення позивача зі складу профспілкового комітету КУ ЗОКЛ у звязку з її звільненням. В судовому засіданні позивач та її представники уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять суд задовольнити позов. Представники відповідача в судове засідання не зявились, заявами просять суд відкласти розгляд справи у звязку з неможливістю прибути в судове засідання, оскільки один з представників знаходиться на лікарняному, а інший у відрядженні. В судовому засіданні, призначеному на 18.06.2014 року, головуючим ставилось питання про можливість перейти до судових дебатів, проте представники відповідача, посилаючись на брак часу, заперечували проти переходу до судових дебатів та просили відкласти розгляд справи на 23.06.2014 року, тобто на конкретну дату, погодившись на яку, обидва представника відповідача не зявились, що свідчить про зловживання своїми процесуальними правами. Враховуючи, що в попередніх судових засіданнях, представники відповідача надали свої заперечення в обсязі, достатньому для розгляду справи по суті, беручи до уваги строк розгляду справ про поновлення на роботі, встановлений ст.157 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача. В своїх запереченнях відповідач зазначає, що посада завідувача анестезіологічного відділення лікарні підпадає під коло субєктів, визначених п. 1 ст. 41 КЗпП України, підставою для звільнення позивача є акт службової перевірки, яким виявлено грубі порушення вимог законодавства, що регулює діяльність, повязану з обігом наркотичних засобів, а саме: порушення у недотриманні правил відображення використаних та призначених для хворих наркотичних засобів, що відобразилося у невідповідності кількості вказаних речовин в анестезіологічному посібнику, карті анестезії та листі призначення та доступі лікарів-інтернів до ведення обігу наркотичних засобів. Вказує, що такі дії є загрозою незаконного обігу наркотичних засобів, що в подальшому можуть призвести до втрати ліцензії лікарнею на придбання, зберігання та використання наркотичних засобів. Крім того, відповідач зазначає, що інших дисциплінарних стягнень до позивача не застосовувалося. На підтвердження ознайомлення позивача з наказом про звільнення посилається на акт, складений працівниками відповідача про те, що позивач була ознайомлена з наказом про її звільнення 25.03.2014р. о 12-15 год., але від підпису відмовилася. Зазначає, що позивач не повідомляла керівництво лікарні про тимчасову втрату працездатності та весь робочий день 25.03.2014р. перебувала на робочому місці. На підставі зазначеного , відповідач просить у позові відмовити. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню \~ виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.03.2014 року наказом відповідача № 57-О звільнено завідувача відділенням анестезіології КУ Запорізька обласна клінічна лікарня [PERSON] на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків. Підпис позивача про ознайомлення з наказом відсутній. В матеріалах справи наявний акт від 25.03.2014 року Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом, складений в.о. заступника головного лікаря з медичної частини [PERSON]В, провідним юрисконсультом [PERSON] та секретарем Зубач Т.О, відповідно до якого 25.03.2014 року о 12-15 годині [PERSON] було ознайомлено з наказом про звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України. Після ознайомлення з наказом про звільнення [PERSON] від підпису відмовилася та без пояснення залишила кабінет головного лікаря. Крім того, було складено акт від 25.03.2014р. про неявку працівника та відмову отримання трудової книжки. В наказі від 25.03.2014р. № 57-О підставою для звільнення позивача із займаної посади зазначено акт перевірки від 24.03.2014 року, яким, зокрема, встановлено порушення у виконанні функціональних обовязків завідувачем відділенням анестезіології, лікарем-анестезіологом [PERSON], а саме: в неякісному веденні медичної документації форми первинної медичної документації, недостовірності інформації, що вноситься у форми первинної медичної документації, невиконання інструкцій щодо заповнення форм первинної облікової документації, затверджених законодавством, порушення порядку провадження діяльності, повязаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів, та контролю за їх обігом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовим особам державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами. Згідно з п.15 Постанови \~ Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 \~ Про практику розгляду судами трудових спорів у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При зясуванні питання про можливість розірвання трудового договору з працівником на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України суд враховує як майнову, так і територіальну відокремленість структурного підрозділу, який очолює працівник, а також бере до уваги загальні положення про організаційну структуру підприємства, які визначені у ст. 64 Господарського кодексу України, відповідно до якої підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів бюро, служб тощо). Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Згідно з приписами Цивільного кодексу до відокремлених підрозділів належать філії та представництва. Відповідно до ч.1 ст. 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії вправі здійснювати всі ті дії (або їх частину), що здійснює відповідно до статутних документів юридична особа, яка їх створила. Зазвичай перелік таких дій визначається в положенні про філію, але зрозуміло, що їх коло не може бути ширше, ніж коло дій, які має право вчиняти сама юридична особа. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи (ч. 2 ст. 95 ЦК України). На відміну від філій представництва не мають права вчиняти фактичні дії, а їх правосуб'єктність обмежується лише юридичними діями - укладенням контрактів, захистом інтересів юридичної особи тощо. Частинами 4, 5 ст. 95 Цивільного кодексу України встановлено, що керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до Єдиного державного реєстру. У висновку Запорізької обласної організації профспілки працівників охорони здоровя України, здійсненому на підставі перевірки дотримання трудового законодавства при звільненні завідувача анестезіологічного відділення [PERSON], викладеному у листі від 02.04.2014р. № 01-16/83, вказано, що згідно зі статутом та ліцензією на медичну практику анестезіологічне відділення обласної клінічної лікарні не є відокремленим структурним підрозділом, не має відокремленого майна, а керівнику цього відділення не видавалась довіреність на вчинення угод від імені юридичної особи. Крім того, за результатами проведеної Територіальною державною інспекцією з питань праці у Запорізькій області перевірки додержання законодавства про працю в КУ Запорізька обласна клінічна лікарня встановлені порушення під час звільнення [PERSON], а саме: порушення вимог п. 1 ст. 41 КЗпП України, оскільки посада завідувача відділенням анестезіології не відноситься до переліку осіб, до яких може бути застосоване таке дисциплінарного стягнення. З аналізу наданих до матеріалів справи документів суд дійшов висновку, що відділення анестезіології КУ Запорізька обласна клінічна лікарня не є відокремленим підрозділом підприємства відповідача, оскільки не має окремої фактичної та юридичної адреси, відділення анестезіології знаходиться в приміщенні лікарні, відомості про нього не внесено до Єдиного державного реєстру, позивачу не видавалася довіреність на здійснення юридичних дій. Частина перша статті 41 КЗпП України може бути застосована лише до окремого спеціального субєкта, а саме: безпосереднього керівника підприємства, головного бухгалтера, керівників відокремлених підрозділів,\~ їх заступників. Таким чином, позивач, яка працювала завідувачем відділенням анестезіології лікарні, не може бути звільнена за вказаною статтею, оскільки не є спеціальним субєктом за даною нормою законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 41 КЗпП України розірвання трудового договору у випадках, передбачених цією статтею, проводиться з додержанням вимог частини третьої статті 40 цього Кодексу. Частина 3 статті 40 Кодексу передбачає, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП України стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Позивачем до матеріалів справи наданий листок непрацездатності серії АГВ №344300 від 28.03.2014р., відповідно до якого позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в медико-санітарній частині ВАТ Мотор Січ з 25.03.2014р. по 28.03.2014р., звільнення від роботи з 25.03.2014р. по 31.03.2014р., підписаний завідувачем відділенням [PERSON] та лікарем [PERSON] Також, до матеріалів справи додані листки непрацездатності № АГВ № 832437 від 31.03.2014р. та АГВ № 832885 від 30.04.2014р., відповідно до яких позивач перебувала на лікарняному до 08.05.2014 року. Факт звернення позивача за медичною допомогою до медико-санітарної частини ВАТ Мотор Січ та її непрацездатності підтверджуються також копією історії хвороби [PERSON] № 2501, в якій зазначено про те, що 25.03.2014 року позивач була госпіталізована у відділення травматології та ортопедії клініки Мотор Січ у плановому порядку з діагнозом: пошкодження ПМТС лівого гомілковостопного суглоба, листом первісного огляду, де вказано, що він був здійснений 25.03.2014 року у звязку з побутовою травмою, отриманою 25.03.2014р. близько 6.00 год., підписаний лікарем [PERSON] та завідувачем відділення [PERSON], медичною карткою стаціонарного хворого № 2501, відповідно до якої госпіталізація [PERSON] була здійснена 25.03.2014р. о 13-45 год., записами у журналі № 5 обліку прийому хворих в стаціонар. З огляду на викладене, судом встановлено, що позивач звернулася до лікарів клініки Мотор Січ, про що свідчить направлення на стаціонарне лікування у відділення травматології, на якому міститься резолюція головного лікаря та підпис, об 11-30год. 25.03.2014р. Ці дані підтверджені та тотожні поясненням свідка [PERSON], допитаного в судовому засіданні. Суд зауважує, що пояснення свідків [PERSON], [PERSON] про те, що вони останній раз 25.03.2014 року бачили позивача у приміщенні відповідача в період з 11 до 12 год., а також свідків [PERSON], [PERSON], які вказували, що останній раз бачили позивача близько 12 12-15год., не спростовують того факту, що 25.03.2014 року до завершення робочого дня 25.03.2014 року позивач звернулася до клініки Мотор Січ та була госпіталізована. Також не спростовують цього факту надані відповідачем копії історій хвороб, в яких 25.03.2014 року [PERSON] ставила свій підпис, де час позначено - 15-00 год. Суд при цьому керується п. 2.5-2.6 Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом МОЗ України 13.11.2001р. № 455, відповідно до яких листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі. Особам, які звернулися за медичною допомогою та визнані непрацездатними по завершенні робочого дня, листок непрацездатності може видаватись, за їх згодою, з наступного календарного дня. Твердження відповідача про недійсність листка непрацездатності, виданого [PERSON], з посиланням на листи голови ЛКК адміністративно-управлінського персоналу [PERSON], судом до уваги не приймаються, оскільки відповідним уповноваженим державним органом, який здійснює перевірку правильності і законності видачі листка непрацездатності, відповідно до п. 5.1 Положення про відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого Постановою Правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 13 від 26.06.2011р., є виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Висновку зазначеного органу про невідповідність листка непрацездатності, виданого позивачу, вимогам закону та його недійсність у звязку з цим відповідачем не надано. Як свідчать матеріали справи, листок непрацездатності позивачу було видано 25.03.2014 року. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано суду належних доказів того, що ним було дотримано положення ч. 4 ст. 149 та ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Посилання відповідача на акти, складені працівниками відповідача 25.03.2014р. щодо ознайомлення позивача з наказом про звільнення та відмови його підписати, та пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які його підписали, судом сприймаються критично, оскільки вказані особи є працівниками підприємства відповідача та прямо підпорядковані головному лікарю КУ Запорізька обласна клінічна лікарня. Крім того, свідок [PERSON], яка також підписала акт про ознайомлення [PERSON] з наказом про звільнення та про відмову позивача його підписати, у судовому засіданні пояснила, що під час знаходження позивача у кабінеті головного лікаря 25.03.2014 року вона знаходилася на своєму робочому місці у приймальні головного лікаря та не чула розмови у кабінеті, а була повідомлена про обставини розмови у кабінеті лікаря зі слів тих, хто там знаходився, після чого підписала акт. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які б свідчили про ознайомлення позивача з наказом про звільнення, або вручення їй копії наказу про звільнення. На доводи відповідача про його необізнаність щодо тимчасової непрацездатності позивача суд зауважує, що трудовим законодавством саме на роботодавця покладається обовязок при звільненні працівника дотримуватися всіх вимог трудового законодавства, не порушувати при цьому трудові права працівника та зясовувати, у даному випадку, чи не здійснюється звільнення у період тимчасової непрацездатності працівника. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у день звільнення 25.03.2014 року позивач перебувала на лікарняному, тому звільнення відбулося у період тимчасової непрацездатності [PERSON], що є порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Згідно з ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідачем не було видано трудову книжку у день звільнення, не здійснено повний розрахунок. Але суд приймає до уваги той факт, що у день звільнення позивачу було видано листок непрацездатності, у звязку з чим вона перебувала на лікарняному до 08.05.2014 року. Таким чином, відповідачем не порушено ст. 47 КЗпП України щодо невидачі [PERSON] її трудової книжки у день звільнення та нездійснення повного розрахунку. Згідно зі ст. 252 КЗпП України працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (обєднання професійних спілок). Відповідно до виписки з протоколу № 1 звітно-виборної профспілкової конференції первісної профспілкової організації Запорізької обласної клінічної лікарні від 19.08.2010 року [PERSON] була обрана до складу профспілкового комітету. Таким чином, оскільки [PERSON] є членом виборного органу профспілки профспілкового комітету, згода на її звільнення обовязково має бути надана вищим виборним органом цієї професійної спілки. Відповідно до листа № 12 від 18.04.2014р. первинної профспілкової організації КУ Запорізька обласна клінічна лікарня керівництво відповідача до профспілки щодо отримання згоди на звільнення [PERSON] звернулося лише 17.04.2014р. поданням №3081 від 14.04.2014р. Як вбачається з матеріалів справи, рішення, яким надана згода первинною профспілковою організацією КУ ЗОКЛ ЗОР, було прийнято лише 27.05.2014р., що підтверджується витягом з протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації КУ ЗОКЛ ЗОР № 80 від 27.05.2014р., наданого відповідачем. Відповідно до ст. 43 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Відповідачем не надано суду жодних доказів того, що на засідання профспілкового комітету 27.05.2014 року позивача було запрошено. Надану відповідачем копію листа від 19.05.2014р. № 17, відповідно до якої [PERSON] запрошується за засідання профспілкового комітету 27.05.2014р. о 14-00 год., суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів того, що даний лист було направлено позивачу та отримано нею. Посилання відповідача на те, що [PERSON] надавалися письмові пояснення профспілковій організації, не спростовує того факту, що засідання профспілкового комітету 27.05.2014 року відбулося без попередження позивача та за його відсутності, оскільки ці пояснення позивачем були надані у засідання профспілкового комітету, призначеному на 25.04.2014 року, письмові пояснення [PERSON], на які посилається відповідач, датовані 25.04.2014 року. З аналізу вищевказаного витягу з протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації, вбачається, що рішення про надання згоди на звільнення [PERSON] було прийнято з порушенням ст. 43 КЗпП України, у звязку з чим позовні вимоги про визнання незаконним рішення профспілкового комітету первинної профспілкової організації КУ Запорізька обласна клінічна лікарня, яке оформлено протоколом засідання профспілкового комітету № 80 від 27.05.2014р., щодо надання згоди адміністрації КУ ЗОКЛ на звільнення завідувача відділенням анестезіології [PERSON] за п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків та про виключення позивача зі складу профспілкового комітету КУ ЗОКЛ у звязку з і звільненням підлягає задоволенню. Судом досліджено лист від 15.04.2014р. № 01-16/Г-31/114 Запорізької обласної організації профспілки працівників охорони здоровя України, яка в ньому повідомила, що з приводу надання згоди на звільнення з роботи на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України [PERSON] адміністрація КУ Запорізька обласна клінічна лікарня до президії Запорізької обласної організації профспілки працівників охорони здоровя України не зверталась. Також зазначено, що відповідно до ст. 252 КЗпП України така попередня згода є обовязковою незалежно від того, чи передбачена при звільненні за цією підставою згода первинної профспілкової організації. Ці факти також підтвердив у своїх поясненнях свідок [PERSON], юрист Запорізької обласної організації профспілки працівників охорони здоровя України. Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст. 252 КЗпП України та не отримано згоду вищого органу профспілкової організації на звільнення члена профспілкового комітету первинної профспілкової організації КУ Запорізька обласна клінічна лікарня [PERSON] Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з заходів стягнення - догана або звільнення. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, за порушення ведення медичної документації до позивача застосовувалось дисциплінарне стягнення у вигляді догани щодо виправлення та різниці в кількості наркотичних та психотропних засобів в медичній карті стаціонарного хворого № 15714, яке зазначене в акті перевірки від 24.03.2014р. Так, наказом № 45 від 16.01.2014р. [PERSON] було притягнуто до дисциплінарного стягнення у вигляді догани за грубе порушення ведення ф.091/о листка призначень лікарями наркотичних і психотропних лікарських засобів, карти анестезії та анестезіологічного посібника. Представники відповідача у судових засіданнях та у своїх запереченнях зазначили, що дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення було застосовано до позивача за порушення ведення медичної документації у медичних картках пацієнтів [PERSON] та [PERSON] У своїх пояснювальних записках від 25.03.2014 року [PERSON] пояснила зазначені факти великою кількістю пацієнтів та здійсненням недостатнього контролю за заповненням медичної документації. Судом не встановлено фактичної недостачі чи іншого порушення обігу наркотичних засобів. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Відповідачем не надано суду доказів того, що зазначені в акті перевірки порушення ведення медичної документації заподіяли або могли заподіяти шкоду відповідачу та які збитки були або могли бути понесені відповідачем у звязку з цим. Посилання відповідача, щодо ймовірності через зазначені в акті перевірки дії позивача щодо ведення медичної документації втрати лікарнею ліцензії на придбання, зберігання та використання наркотичних засобів, аналогічні поясненням свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних в судовому засіданні, не приймаються судом до уваги, оскільки не підтверджені належними доказами, а є думкою учасників процесу. Відповідно до Закону України Про ліцензування певних видів господарської діяльності не передбачає такої підстави для анулювання ліцензії, як порушення у веденні медичної документації щодо використання наркотичних засобів. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність або можливість заподіяння шкоди підприємству зазначеними в акті перевірки обставинами, не надано суду доказів спричинення матеріальної шкоди підприємству та настання інших негативних наслідків. Пунктом 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України передбачено звільнення працівника саме у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків. На переконання суду вказані вище два випадки не є одноразовим грубим порушенням трудових обовязків [PERSON], отже, вони не можуть бути підставою для звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з посади завідувача відділенням анестезії КУ Запорізька обласна клінічна лікарня було проведено без законної на те підстави з порушенням вимог трудового законодавства, що є підставою для визнання наказу №57-О від 25.03.2014 року в частині звільнення [PERSON] з посади завідувача відділенням анестезії незаконним, його скасування та поновлення позивача на займаній посаді завідувача відділенням анестезії КУ Запорізька обласна клінічна лікарня . Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці " за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно довідки про заробітну плату за останні 6 місяців роботи, яка є в матеріалах справи, середній заробіток [PERSON] за останні шість місяців становить 6\~ 922,51 грн. Таким чином , стягненню з КУ ЗОКЛ ЗОР на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.03.2014 року по 23.06.2014 року у розмірі 20\~ 097,61 грн.Оскільки судом визнано незаконним звільнення позивача, то зазначена позовна вимога також підлягає задоволенню. Розрахунок суми судом перевірений. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України \~ якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved