Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме будинком [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що він є власником зазначеного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності від 18.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук І.М. за реєстраційним № 738. Вищезазначений будинок придбав на прилюдних торгах (аукціоні) за результатами якого був виданий акт затверджений 02.10.2013року начальником відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області. При оформленні будинку позивачем були виготовлені новий технічний паспорт та будинкова книга в якій 30.09.2014 року зареєструвався він сам та члени його сім'ї. Останнім часом на його адресу почали приходити листи від різних установ та організацій які були адресовані [PERSON] При зверненні позивача до Центру надання адміністративних послуг було з'ясовано, що за його адресою значиться зареєстрованими, відповідачі [PERSON], [PERSON] невідомі йому особи, які в зазначеному будинку не проживають, їх особистих речей немає. В будинку зареєстровані відповідачі, які в ньому не проживають з 2013 року і місце їх проживання позивачу невідомо, що позбавляє його права розпоряджатися своїм майном, отримати субсидію, тому просив позов задовольнити. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 26.12.2018 року провадження по справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 22.01.2019 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначив, що відповідач - 1 [PERSON] є колишнім власником зазначеного житлового будинку, а відповідач -2 [PERSON], дружиною першого, і вони після реалізації будинку на торгах не проживали за місцем реєстрації, тобто втратили право користуватися цим нерухомим майном, просив позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, судом викликалися через оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності відповідачів, оскільки вимоги п.12 ст. 128 ЦПК України були виконані. Вислухавши пояснення позивача, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд встановив наступне. Позивачу [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук І.М. від 18.10.2013 року за реєстраційним № 738, право власності зареєстроване в КП «Вознесенське МБТІ» 02.05.1994 року ( а.с. 8-9). Згідно довідки про склад сім'ї виданої головою вуличного комітету від 12.12.2018 року зазначається, що [PERSON], та [PERSON] зареєстровані за адресою : [ADDRESS] , але з 2012 року і по теперішній час не проживають, місце проживання їх невідоме (а.с.15). Судом встановлено, що за вказаною адресою проживає позивач [PERSON] разом із дружиною і дітьми, що також підтверджується довідкою, виданою головою вуличного комітету від 12.12.2018 року. Згідно відповіді відділу ведення реєстру Територіальної громади міста Вознесенська апарату Виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 22.12.2018 року [PERSON], та [PERSON] значаться зареєстрованими : [ADDRESS] ( а.с. 21,22). Свідки [PERSON], [PERSON], які є сусідами позивача, підтвердили, що їх будинки фактично межують з будинком [PERSON], і з часу купівлі останнім будинку [PERSON] та [PERSON] - колишні власники там не проживають, так як заздалегідь виїхали, де вони мешкають невідомо. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Отже, наслідком зазначених обставин є створення позивачці перешкод у користуванні належною їй квартирою. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Тобто право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Аналогічна позиція викладена у постанові ВСУ від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14 постанові ВС від 29.01.2018 року у справі № 766/1955/16-ц. Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов'язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. Враховуючи вищевказані обставини, та те що між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, а [PERSON] та [PERSON], залишаючись зареєстрованими у [ADDRESS], власником якого є позивач, є сторонніми для нього особами, які перешкоджають [PERSON] належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують його права, як власника. З урахуванням викладеного вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В судовому засіданні позивач зазначив, що не наполягає на відшкодуванні судових витрат йому відповідачами.

Outcome: approved