Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

В березні 2019 року представник позивача [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.2018 року [PERSON] належить квартира № 20, що розташована у будинку № 19 по вулиці Грушевського в місті Торецьк Донецької області. За вказаною адресою зареєстровані колишні власники квартири, [PERSON] та [PERSON] Відповідачі в зазначеній квартирі фактично не проживають з 2005 року, оскільки виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації. Квартира була продана на підставі довіреності через представника. Позивач має намір на власний розсуд користуватись та розпоряджатися належним їй майном. З наведених підстав позивач ставить питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач та її представник в судове засідання не зявились, просили розглянути справу у їх відсутності, заявлені вимоги підтримують повністю. Відповідачі в судове засідання не з'явились, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували. Представник Сектору реєстрації місця проживання ВЦА м.Торецька Донецької області в судове засідання не прибув. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чинам, заяв про причини неявки або розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідно до ч. 2 \~ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.11.2018 року [PERSON] належить квартира № 20, що розташована у будинку № 19 по вулиці Грушевського (попередня назва Енгельса) в місті Торецьк Донецької області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 145138953 від 13.11.2018 року (а.с. 12-13). Разом з тим, згідно довідки КП «Торецьккомсервіс» б/н від 26.02.2019 року за вищевказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 16). Згідно наданого акту вуличного комітету, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в спірній квартирі, але там не проживає з 2005 року (а.с. 17). У звязку з чим, суд зазначає. Конституцією України\~(ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Права власника квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті\~316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391\~ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР\~(далі\~ЖК УРСР). У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Згідно з положеннями ст.391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідачі з 2005 року не мешкають за вказаною адресою, за весь час жодного разу не зявлялась до зазначеної квартири, комунальні послуги не сплачують, поточний ремонт не проводять, власних речей в квартирі не мають, тим самим втратили всякий звязок із житлом. Таким чином, позивач [PERSON], як власник квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.\~ Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Отже, наявність реєстрації місця проживання відповідачів в квартирі позивача [PERSON] обмежує права останньої, як власника, і вона на підставі ч.3 ст.346\~ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права.\~\~\~\~ За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Сторона позивача не ставить питання про стягнення з відповідачів судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі ст.ст.\~\~319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved