Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САЕ 873264 (а.с.11), автомобіль [NUMBER], 2004 року випуску, тип кузову легковий В пасажирський, кузов № VFIFC09AF316114890, обєм двигуна 1461 куб. см., білого кольору, зареєстрований 07.07.2011 року ВРЕР ДАІ м. Дубно УДАІ УМВС України в Рівненській області, належить на праві власності [PERSON] 16.07.2011 року [PERSON] оформлено нотаріально посвідчену довіреність на представництво [PERSON] або [PERSON], [PERSON], [PERSON] її інтересів в державних та інших підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форми власності та підпорядкування, в тому числі у відповідних органах ДАІ України (з правом зняття з обліку, постановки на облік), органах нотаріату, при вирішенні питань, повязаних з відчуженням (продажем, обміном) належного їй автомобіля [NUMBER], 2004 року випуску, тип кузову легковий В пасажирський, кузов № VFIFC09AF316114890, обєм двигуна 1461 куб. см., білого кольору. Для цього нею надано право експлуатувати транспортний засіб, керувати ним, здійснювати його переобладнання (зміну типу, моделі транспортного засобу, кольору, заміну в установленому порядку двигуна, кузова, інших деталей), ремонт, проходити технічний огляд; подавати та одержувати необхідні довідки та документи, включаючи заяви, дублікат реєстраційного документа (в разі його втрати), підписувати договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування транспортним засобом, одержувати належні їй за результатами цих договорів грошові суми та інше (а.с.8). Довіреність видана на 10 років з правом передоручення повноважень третім особам, з правом використання транспортного засобу за межами України і дійсна до 16.07.2021 року. Сутність та правова природа загально-цивільного представництва регламентовано положеннями глави 17 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. За ч.3 ст.244 ЦК України, довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, оскільки для виникнення, припинення або зміни цивільних прав і обовязків достатньо волевиявлення однієї сторони. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, представницьких правовідносин, та в силу ст.1003 ЦК України підтверджує укладення договору доручення. Таким чином, оформлення довіреності не змінює власника автомобіля, а лише надає повноваження представнику (на якого видана довіреність) або третій особі за передорученням, якщо це передбачено умовами довіреності, діяти від імені довірителя (власника автомобіля) у взаємовідносинах з третіми особами: продати авто, надати у користування тощо. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. В той же час, за наявності довіреності, [PERSON] як представник дійсного власника автомобіля [PERSON], вправі від її імені здійснювати відчуження транспортного засобу шляхом укладення договору з іншою особою з перереєстрацію транспортного засобу у порядку, встановленому законом. Судовим розглядом встановлено, що 01.07.2014 року між [PERSON], діючим від імені та в інтересах [PERSON] на підставі наданої нею нотаріально посвідченої довіреності від 16.07.2011 року, як продавцем та [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля [NUMBER], 2004 року випуску, тип кузову легковий В пасажирський, кузов № VFIFC09AF316114890, обєм двигуна 1461 куб. см., білого кольору (а.с.9). Відповідно до п.2.1, п.2.2 договору, продавець зобовязався передати покупцеві транспортний засіб марки Renault Kangoo, р/н [NUMBER], 2004 року випуску, документи на нього не пізніше 01.08.2014 року після проведення розрахунку, із гарантуванням, що транспортний засіб нікому не проданий, не подарований, не закладений, не перебуває під арештом, судового спору щодо нього не ведеться. Сторонами погоджено порядок розрахунків, а саме відповідно до п.3.1 договору, оплата вартості транспортного засобу відбуває за ціною домовленості 60 000 грн. одразу після передачі продавцем автомобіля покупцеві в строк до 01.08.2014 року. Договір купівлі-продажу транспортного засобу укладено між сторонами в простій письмовій формі із погодженням здійснити його нотаріальне посвідчення в строк до 01.08.2014 року та зареєструвати право власності на автомобіль за [PERSON] у встановленому законом порядку, що передбачено п.4.1 договору. На виконання умов договору купівлі-продажу, 01.07.2014 року [PERSON] передав [PERSON] 60 000 грн. в рахунок оплати вартості автомобіля [NUMBER], 2004 року випуску, тип кузову легковий В пасажирський, кузов № VFIFC09AF316114890, обєм двигуна 1461 куб. см., білого кольору, що підтверджується розпискою (а.с.10). Вказаний факт та дійсність оформлення розписки в ході судового розгляду [PERSON] не оспорював. Звертаючись до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 01.07.2014 року, позивач посилався на невиконання [PERSON] п.4.1 договору щодо його нотаріального посвідчення та неможливість в позасудовому порядку підтвердити дійсність правочину, який за даних обставин є оспорюваним та позбавляє можливості набуття [PERSON] всіх прав на автомобіль як дійсним власником. Перевіряючи обґрунтованість таких доводів і предявлених вимог, суд виходить з наступного. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як слідує зі ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.5 ст.656 ЦК України, особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 року №1200 (далі за текстом Порядок №1200 від 11.11.2009 року) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 (далі за текстом Порядок №1388 від 07.09.1998 року). Належною формою договору купівлі-продажу автомобіля є письмова, що відповідає п.3 ч.1 ст.208 ЦК України та узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що висловлена в п.2 листа від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". Згідно з Порядком №1200 від 11.11.2009 року, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Крім того, з п.п.8, 11 Порядку №1388 від 07.09.1998 року слідує, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є не тільки: договори, укладені на товарних біржах; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договір комісії; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати але і копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Відповідно до ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Враховуючи викладене, оцінивши обсяг наявних письмових доказів в сукупності, суд приходить до висновку, що сторони погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу транспортного засобу від 01.07.2014 року і відбулося повне виконання договору шляхом передання автомобіля, документів на нього покупцеві та коштів в рахунок оплати його вартості продавцеві, суд приходить до висновку про дійсність виникнення між [PERSON] та [PERSON], діючим від імені та в інтересах [PERSON], цивільно-правових договірних відносин. Однак, оскільки відповідач [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення договору, тим самим порушує права позивача, позбавляє можливості зареєструвати за собою право власності на автомобіль, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу від 01.07.2014 року. Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За правилами ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути предявлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку ст.392 ЦК України. Оскільки судом встановлено, що право власності на автомобіль [NUMBER], 2004 року випуску, тип кузову легковий В пасажирський, кузов № VFIFC09AF316114890, обєм двигуна 1461 куб. см., білого кольору, у [PERSON] виникло на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2014 року, однак враховуючи, що дійсність такого права фактично не оспорюються [PERSON] та [PERSON], однак останні своїми діями перешкоджають повній реалізації [PERSON] права власності, тому суд приходить до висновку, що воно підлягає захисту на підставі с.392 ЦК України з визнанням за позивачем права власності на спірний транспортний засіб за рішенням суду, оскільки визнання угоди дійсною не замінює собою її як правовстановлюючий документ для реєстрації права власності у встановленому законом порядку, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно вимоги [PERSON] про зняття арешту з транспортного засобу, суд також вважає за необхідне її задовольнити, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту субєктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до п.3 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Положеннями ч.1, ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», п.2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» передбачено, що позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Арешт може бути знятий за рішенням суду. Судом встановлено, що в рамках виконавчого провадження №42472537 з примусового виконання виконавчого листа №559/2244 від 26.11.2013 року, виданого Дубенським міськрайонним судом Рівненської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості в сумі 450 255,42 грн., державним виконавцем Відділу ДВС [PERSON] міськрайонного управління юстиції Рівненської області [PERSON] винесено постанову від 03.09.2014 року про розшук транспортного засобу марки Renault Kangoo, р/н [NUMBER], 2004 року випуску, тип кузову легковий В пасажирський, кузов № VFIFC09AF316114890, обєм двигуна 1461 куб. см., білого кольору (а.с.73). Крім того, в рамках виконавчого провадження №48001153 з примусового виконання наказу №918/1303/14 від 04.11.2014 року, виданого Господарським судом Рівненської області про стягнення з ФОП [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 51 413,78 грн., державним виконавцем Відділу ДВС [PERSON] міськрайонного управління юстиції Рівненської області [PERSON] винесено постанову від 10.03.2016 року про розшук (арешт) вказаного транспортного засобу (а.с.74-75). Актом від 16.04.2017 року в порядку ст.36 Закону України «Про виконавче провадження», транспортний засіб виявлено в м. Кривому Розі Дніпропетровської області інспектором УПП в м. Кривому Розі ДПП [PERSON] та в присутності двох свідків здійснено огляд автомобіля, тимчасове затримання та доставлення для зберігання на спеціальний майданчик за адресою: вул. Волгоградська 11а, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область для подальшого примусового переміщення (а.с.12). Виходячи з цього, суд дійшов висновку, що у звязку із накладенням арешту на автомобіль, який [PERSON] придбав у [PERSON], діючого від імені власника [PERSON], порушується право позивача на реєстрацію цього автомобіля за собою як дійсним його власником, з тому числі з урахуванням за хронологічністю подій накладення арешту на вказаний транспортний засіб у вересні 2014 року та березні 2016 року в рамках виконавчих проваджень, боржником в яких є [PERSON], тобто після укладення договору купівлі-продажу 01.07.2014 року, тому суд приходить до висновку, що права [PERSON] дійсно є порушеними та підлягають захисту шляхом зняття арешту з автомобіля [NUMBER], 2004 року випуску, тип кузову легковий В пасажирський, кузов № VFIFC09AF316114890, обєм двигуна 1461 куб. см., білого кольору. Відповідно до ч.2 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», рішення суду про зняття арешту з майна, яке набрало законної сили, є підставою для зняття арешту з такого майна шляхом винесення державним виконавцем постанови. З урахуванням викладеного та вищенаведених мотивів і доводів суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача, у звязку з чим вважає за необхідне стягнути з [PERSON], [PERSON], в рівних частках з кожного окремо, на користь [PERSON] по 960 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.1). Підстав для стягнення судового збору з відповідача [PERSON] міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Рівненській області суд не вбачає, оскільки вказаним органом ДВС права позивача не порушуються, а його процесуальний статус як відповідача по справі визначено помилково, адже в рамках вирішення спору про зняття арешту з майна цей орган може бути лише третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, що передбачено в п.2 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року №5.

Outcome: approved