Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

В серпні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в якому вказував, що 24 грудня 2012 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № 002-14532-241212, відповідно до якого банк відкрив позичальнику для задоволення споживчих потреб кредитну лінію та на день укладення договору встановив ліміт кредитної лінії на рахунку позичальника в розмірі 5 000 грн. з можливістю збільшення розміру ліміту в односторонньому порядку, а останній отримав можливість на неодноразове використання коштів в межах ліміту та зобов'язався вчасно частинами (3% щомісячно) повертати отримані в кредит кошти, а також щомісячно вносити передбачену банківськими тарифами плату за користування кредитом (проценти) в розмірі 0,0001 % річних та плату за обслуговування карткового рахунку (комісію) в розмірі 5,55 % на місяць, внести інші комісії за обслуговування його, як позичальника, що після їх нарахування включаються до суми кредиту, а в разі порушення умов договору - сплачувати неустойку (штраф) в розмірі 0,01 % від суми непогашеної частки обов'язкового мінімального платежу, але не менше 150 грн. за кожен факт порушення. Проте позичальник умови договору в частині вчасного повернення кредиту, сплати комісій виконував не належним чином в зв'язку з чим станом на 29 травня 2014 року виникла заборгованість по кредитному договору, а саме заборгованість по строковому кредиту в розмірі 2 745 грн., по простроченій частині кредиту - 2 250 грн., по сплаті комісій - 4 162,50 грн. Враховуючи вказані обставини, позивач просив про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та сплачених ним судових витрат. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте в матеріалах справи є заява представника про розгляд справи без його участі та повне підтримання позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника позивача, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених ст. 174 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Зокрема судом встановлено, що 24 грудня 2012 року позивач уклав у письмовій формі з [PERSON] кредитний договір за № 002-14532-241212 в якому сторони узгодили всі його умови. З договору та інших письмових доказів, що містяться в матеріалах справи вбачається те, що банк відкрив позичальнику для задоволення споживчих потреб кредитну лінію та на день укладення договору встановив ліміт кредитної лінії на рахунку позичальника в розмірі 5 000 грн. з можливістю збільшення розміру ліміту в односторонньому порядку, а останній отримав можливість на неодноразове використання коштів в межах ліміту та зобов'язався вчасно частинами (3% щомісячно) повертати отримані в кредит кошти, а також щомісячно вносити передбачену банківськими тарифами плату за користування кредитом (проценти) в розмірі 0,0001 % річних та плату за обслуговування карткового рахунку (комісію) в розмірі 5,55 % на місяць, внести інші комісії за обслуговування його, як позичальника, що після їх нарахування включаються до суми кредиту, а в разі порушення умов договору - сплачувати неустойку (штраф) в розмірі 0,01 % від суми непогашеної частки обов'язкового мінімального платежу, але не менше 150 грн. за кожен факт порушення. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 611, ч. 2 ст. 612, ст.ст. 623-625, ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, зокрема повинен в повному обсязі (в тому числі достроково) повернути отримані кошти, сплатити іншу заборгованість, неустойку, відшкодувати позикодавцю збитки. З матеріалів справи вбачається те, що позичальник дійсно порушив умови договору в частині вчасного повернення кредиту, сплати комісій. В зв'язку з цим станом на 29 травня 2014 року виникла заборгованість по кредитному договору, а саме заборгованість по строковому кредиту в розмірі 2 745 грн., по простроченій частині кредиту - 2 250 грн., по сплаті комісій - 4 162,50 грн., по сплаті неустойки - 450 грн., що знайшло своє повне підтвердження помісячним розрахунком боргу. Проте позов не містить вимогу про стягнення неустойки, а тому в межах вимог та на підставі ст.ст. 526, 530 ЦК України з [PERSON] на користь ПАТ "Дельта Банк" підлягає стягненню заборгованість по кредиту та комісіям, а всього в розмірі 9 157,50 грн. В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, а саме 243,60 грн. судового збору.

Outcome: approved