Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом до Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку та моральної шкоди. У судове засідання сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Представник позивача до суду надав заяву, в якій просив про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відомості про поважність причин неявки у судове засідання представника відповідача матеріали справи не містять. Суд ухвалив про заочний розгляд справи в порядку ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних в ній даних та доказів. Дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що з 25 серпня 1977 року позивач перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Суднобудівний завод ім. 61 комунара», з 01 грудня 2013 року на посаді начальника сантехнічної дільниці ЕГЗ, що підтверджується записами в трудовій книжці. 03 липня 2016 року позивача звільнено з вищевказаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом №132-к від 01 липня 2016 року та записом в трудовій книжці. В день звільнення він знаходився на робочому місці, отримав трудову книжку, однак відповідач не провів з ним остаточного розрахунку та не виплатив заробітну плату. На його звернення про отримання довідки про заборгованість по заробітній платі, йому надано довідку без печатки та підпису, а також без зазначення останнього відпрацьованого місяця червня 2016 року із заробітком у розмірі 4 791 грн. 71 коп. Заборгованість по заробітній платі становить за період з листопада 2014 року по червень 2016 року, тобто за 18 місяців становить 68 312 грн. 12 коп. Така ж сума підтверджується довідкою з ПФУ у Центральному районі м. Миколаєва від 18 серпня 2016 року, доданою позивачем до матеріалів справи. Доказів на спростування вищевказаних обставин відповідач не надав, як і доказів підтвердження виплати заборгованості по заробітній платі. Станом на день звільнення 03 липня 2016 року посадовий оклад позивача становив 5 800 грн. 00 коп. Крім того, позивачеві нараховано, однак не виплачено компенсацію за невикористані відпустки, з урахуванням утриманих податків до виплати належить 4 140 грн. 73 коп. Заборгованість по заробітній платі становить за період з листопада 2014 року по червень 2016 року, тобто за 18 місяців становить 68 312 грн. 12 коп. Україна як соціальна, демократична, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає, зокрема, можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується; гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне одержання винагороди (стаття 1, частини перша, друга, четверта, сьома статті 43 Конституції України ). Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. «Порядок обчислення середньої заробітної плати» затверджено постановою КМУ N100 від 08 лютого 1995 року. Згідно п. 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 3 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. У відповідності до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середній заробіток позивача, що передував звільненню становив 4 791 грн. 71 коп. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП Укркаїни, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо. На підставі аналізу наведених положень законодавства, Конституційний Суд України дійшов висновку у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року по справі №9-рп/2013, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. У відповідності до п. 4 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати»,затвердженого постановою КМУ № 159 від 21 лютого 2001 року, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 листопада 2014 року по 03 липня 2016 року у розмірі 68 312 грн.12 коп., компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 4 140 грн. 73 коп., середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку в період з 04 липня 2016 року по день винесення судового рішення із розрахунку середнього заробітку 4 791 грн. 71 коп. у розмірі 9 583 грн. 42 коп.; компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати за кожний період помісячної невиплати заробітної плати за період з 01 листопада 2014 року по 03 липня 2016 року з моменту затримки по день винесення судового рішення 06 вересня 2016 року у розмірі 6 697 грн. 04 коп. Крім того, статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Враховуючи наведені обставини, а також встановлення порушення трудових прав позивача, таке призвело до моральних переживань останнього, що є підставою для стягнення моральної шкоди. Враховуючи період заборгованості по заробітній платі, а також характер моральних страждань позивача, їх тривалість, а також їх негативні наслідки, що стали причиною погіршення здоровя позивача, достатнім розміром для компенсації моральної шкоди слід визначити заявлену позивачем суму 10 000 грн. 00 коп., яка підлягає стягненню з відповідача, як роботодавця. Таким чином, позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 987 грн. 33 коп.

Outcome: approved