Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з нього аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 25.09.1994 року перебуває в зареєстрованому шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей: повнолітнього сина - [PERSON] , 1996 року народження та неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що на даний час у них відсутні спільні інтереси з чоловіком, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння та розходження поглядів на сімейні відносини. Протягом останього року відносини погіршилися та з 08 січня 2021 року сторони стали проживати окремо. Вважає, що примирення та збереження сім`ї неможливе, тому просить шлюб розірвати, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Після розірвання шлюбу позивач виявила бажання відновити прізвище на дошлюбне - « [PERSON] ». Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, у разі неявки відповідача, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка. Причини його неявки в судове засідання суду не відомі. Відзив на позовну заяву до суду не направив. Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи. Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 вересня 1994 року виконкомом Побірської сільської ради Теплицького району Вінницької області між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 9, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] » (а.с. 8). [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 9). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Статями 51 Конституції України та 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. За приписами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 статті 112 цього кодексу встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що внаслідок непорозумінь сім`я сторін розпалась, існує формально, подальше її збереження є неможливим, так як сторони однією сім`єю як чоловік і дружина не проживають, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, що є підставою для розірвання шлюбу. Беручи до уваги те, що добровільність шлюбу є однєю з основних його засад, оскільки позивач виявила бажання розірвати шлюб з відповідачем, збереження сім`ї без згоди на те обох сторін неможливе та суперечитиме інтересам подружжя, тому суд вважає, що вказана позовна вимога підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Статтею 51 Конституції та ст. 180 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Пунктом 17 постанови Пленуму ВСУ України від 15.05.2006 № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази незадовільного стану здоров`я або непрацездатності відповідача, відомості про перебування на його утриманні інших осіб, тяжкого матеріального становища, докази на підтвердження інших обставин, які мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, враховуючи те, що основна відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, покладається на батьків, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дітей в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернулись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору в частині розірвання шлюбу, сплаченого позивачем при поданні позову, а в частині позову про стягнення аліментів відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена позивач при зверненні до суду. Разом з тим, відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Частиною 2 ст.137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Встановлено, що 29.01.2021 між [PERSON] та адвокатом Панченко Д.І. укладено договір про надання правової (правничої) допомоги. Пунктом 3.1 вказаного договору встановлено, що вартість послуг за даним договором складає 700 грн. На підтвердження оплати витрат на правову допомогу позивачу надано копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 01.02.2021. Таким чином, позивачем підтверджено належними доказами понесення нею витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 700 грн., які підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved