Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

В січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS], шляхом визнання права власності на 1/2 квартири за кожним з подружжя. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 18 вересня 2004 року позивач з відповідачем перебувають у шлюбі. 14 березня 2014 року подружжя придбало за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS]. Оскільки вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а на даний час фактичні шлюбні відносини між сторонами фактично припинено, в суді перебуває на розгляді позов про розірвання шлюбу і відповідач створює перешкоди позивачу у користуванні спільним майном, тому позивач звернулась до суду для поділу спільного майна у судовому порядку. В зустрічній позовній заяві [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на спірну квартиру. Зазначає, що від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх дітей, які проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні, відповідач не бере участі в утриманні дітей. Тому [PERSON] просить суд відійти від рівності часток у спільній власності подружжя, визнавши за нею право власності на квартиру. На зустрічну позовну заяву [PERSON] подав заперечення, в яких просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що відповідач за первісним позовом не надала доказів тих обставин, за яких суд може відійти від рівності часток у спільній сумісній власності подружжя. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримала вимоги первісного позову та просила його задовольнити, відмовивши у задоволенні зустрічного позову. Відповідач за первісним позовом підтримала вимоги зустрічного позову та просила його задовольнити, відмовивши у задоволенні первісного позову. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позов, об'єктивно дослідивши всі докази, які мають важливе юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Судом установлено, що згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 18 вересня 2004 року. Після шлюбу дружина змінила прізвище на "[PERSON]". На момент прийняття рішення по справі шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, 14 березня 2014 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Згідно нотаріально посвідченої заяви від 14 березня 2014 року, [PERSON] надав згоду на придбання вищезазначеної квартири дружиною у спільну сумісну власність. Таким чином, вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя, оскільки вказане майно було набуто за час перебування у шлюбі та в інтересах сім'ї. Не оспорюються ці обставини і сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на викладене, а також на ті обставини, що дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, шлюбного договору не укладали, суд приходить до висновку про можливість поділу майна подружжя у спосіб запропонований позивачем, що не суперечить вимогам чинного законодавства. Відтак позов [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності за кожним з подружжя по 1/2 спірної квартири підлягає задоволенню. Що стосується вимог зустрічного позову про визнання права власності за [PERSON] на спірну квартиру, які ґрунтуються на положеннях ч. 3 ст. 70 СК України, то суд зазначає наступне. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Разом з тим, [PERSON], повідомивши в судовому засіданні, що рішенням суду на її користь стягнуто аліменти з [PERSON] на утримання двох дітей, не надала жодних доказів того, що діти одержують аліменти від батька, розмір яких недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Більше того, слід зазначити, що вищевказана норма закону не передбачає можливості визнання права власності за одним із подружжя повністю на все майна, яке підлягає поділу, а лише передбачає відхід від рівності часток при його поділі. Визнання права власності повністю на об'єкт нерухомості могло мати місце лише у випадку, якщо до складу усієї маси спільного майна подружжя входило б декілька об'єктів нерухомості чи рухомого майна. З огляду на викладене у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved