Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача - [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до якого просить суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме у квартирі [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.03.1993 року. Зазначає, що в квартирі зареєстрований відповідач, який є її онуком. Однак, відповідач не проживає в житловому приміщенні понад трьох років,особистих речей не має, що перешкоджає йому, як власнику користуватися і розпоряджатися належним йому майном та оформити субсидію. Позивач, у судове засідання не з`явився про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. До початку судового засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов просить задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини своєї неявки, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи був належно повідомлений у встановленому законом порядку. Відзив та заперечення проти позову від відповідача не надходили, тому суд ухвалює рішення про заочний розгляд даної справи у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені документи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.03.1993 року, квартира, яка розташована у [ADDRESS] належить [PERSON] та її членам сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Актом від 31.01.2020 року, встановлено, що відповідач [PERSON] , 2001 року народження зареєстрований у квартирі [ADDRESS] та за вказаною адресою фактично не проживає з січня 2014 року. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.391 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач не є власником квартири, у ній не проживає, особистих речей не зберігає, його необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] .

Outcome: approved