Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.09.2001 між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Однак, на протязі останніх років їхні відносини погіршились і сторони шлюб розірвали. Перебуваючи у шлюбі, позивач і відповідач придбали житловий будинок, загальною площею 89,2 кв.м., житловою площею 55,1 кв.м., який розташований, за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішенням Тульчинського районного суду за [PERSON], визнано право власності на даний будинок. Позивач звернулася до суду з позовом про поділ майна, оскільки зазначений будинок є спільною сумісною власністю подружжя і його потрібно розділити, а відповідач добровільно на поділ не погоджується. У зв'язку з цим, позивач просить суд, розділити між нею і відповідачем житловий будинок, який розташований, за адресою: [ADDRESS]. Позивач і її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали і зазначили, що бажають розділити спірний житловий будинок відповідно до варіанту № 1 передбаченого висновком оціночно-будівельної експертизи № 254 від 25.03.2016. Відповідач і його представник у судовому засідання позовні вимоги визнали і погодилися з запропонованим позивачем варіантом розподілу спірного житлового будинку. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.09.2001, виданого виконавчим комітетом Тиманівської сільської ради, сторони з 15.09.2001 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6), який рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області у справі № 148/1763/16-ц від 02.10.2015, розірвано. Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області у справі № 2-1803/2004 від 11.10.2004, договір купівлі-продажу від 27.06.2004, визнано дійсним, а також за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Позивачем 11.08.2015 замовлено і виготовлено технічний паспорт на будинок за вказаною адресою, згідно якого загальна площа будинку 89,2 кв.м., житлова площа 55,1 кв.м., і що складається з житлового будинку «А», прибудови «А1», тамбура «а», сарая «Б», прибудова «б», літній душ «Д», колодязь «К», погріб «П», вбиральня «У», 1 ворота, 2-3 ворота, хвіртка, 4, 5, 6 огорожа (а.с. 8 - 12). Ухвалою Тульчинського районного суду від 10.11.2015, за клопотанням [PERSON], призначено судову будівельно-технічну експертизу (а.с. 36). Відповідно до ст. 60. СК України, ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. На підставі ст. 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України, встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України, ст. 370 ЦК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", зокрема пункту 6, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Пунктом 7 вказаної Постанови також визначено, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Згідно із п. 1 ст. 364, п. 3 ст. 358 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, з урахуванням вимог статті 183 цього кодексу щодо визначення неподільності і подільності речі та вказано, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Аналіз вищевказаних нормативних актів дає підставу вважати, що учасники спільної часткової власності мають право на поділ будинковолодіння в натурі, якщо такий поділ не змінює цільового призначення будинку, якщо це технічно можливо та якщо учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Подільський центр судових експертиз 30.03.2016 надав висновок, згідно якого вартість житлового будинку, за адресою: [ADDRESS], становить 516523 грн., та запропоновано чотири можливих варіанти розподілу житлового будинку, з яких сторони вважають прийнятним варіант № 1. Вартість частки співвласника № 2 менша ніж частка співвласника № 1на 6387,50 грн., однак у судовому засіданні відповідач зазначив, що не бажає отримувати компенсацію за різницю вартості часток (а.с. 41 - 82). У пункті 25 ПП ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007, пленум ВСУ роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного суду України № 6/2811цс15 від 30.03.2016, за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, (право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановленихст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач по справі позов визнав і згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1499,60 грн. та витрати на проведення експертизи у розмірі 2450 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved