Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено наступне. [INFO] вона уклала шлюб з [PERSON] Від шлюбу з відповідачем мають дітей [PERSON], 1995 року народження, та [PERSON], 1997 року народження. У вересні 1999 року за рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова шлюб між ними розірваний, про що 28 вересня 1999 року в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Чернігівського міського відділу реєстрації актів було зроблено запис за № 995. У 2007 році вона та відповідач купили будинок за адресою: [ADDRESS]. 05 липня 2007 року [PERSON] подарував їй свою частину будинку, про що свідчить відповідний договір дарування, зареєстрований приватним нотаріусом в реєстрі за № 097722. 01 вересня 2012 року [PERSON] виїхав зі спірного будинку. З того часу він жодного разу не з'являвся за адресою [ADDRESS], де вона проживає з дітьми. Всі обов'язки по утриманню будинку виконує лише вона. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом, в якому просить зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкоди в користуванні житловим будинком та належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованим за адресою: [ADDRESS], надати йому ключі від вхідних дверей житлового будинку та вселити його до житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позов мотивований тим, що сторони перебували у шлюбі, який згідно свідоцтва серії [NUMBER] від 28.09.1999 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей та під час спільного проживання [PERSON] вдочерив доньку [PERSON] [PERSON], 1991 року народження. Після розірвання шлюбу, сторони продовжували спільно проживати та вести спільне господарство. На підставі договору міни житла від 17.05.2007 року, [PERSON] отримав у власність 1/5 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. 21.06.2007 року його місце проживання будо зареєстровано за цією адресою. Через деякий час згідно домовленості між сторонами на підставі договору дарування [PERSON] подарував [PERSON] належну йому 1/5 частину житлового будинку. Після укладення договору дарування [PERSON] продовжував постійно проживати у спірному будинку на законних підставах. Останнім часом [PERSON] працює охоронником в м. Києві за вахтовим методом. В травні 2013 року, коли [PERSON] знаходився на роботі у м. Києві, [PERSON], зібравши в спірному будинку деякі його особисті речі, викинула їх на вулицю. Коли [PERSON], в травні 2013 року, повернувся з вахти додому за спірною адресою, [PERSON] не впустила його до будинку, повідомивши при цьому, що будинок йому більше йому не належить, він більше в ньому мешкати не буде, його речі в будинку відсутні. Надати ключі від вхідних дверей будинку [PERSON] категорично відмовилась. В спірному будинку залишилися речі [PERSON]: два дивани, два телевізори, газова плита, та інші. У зв'язку з цим [PERSON] в період часу з травня 2013 року по теперішній час вимушений тимчасово проживати у різних сусідів, які мешкають неподалік від спірного будинку, в тому числі у [PERSON], [PERSON] У судовому засіданні [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], та її представник підтримали первісний позов та просили його задовольнити з вказаних підстав. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити, оскільки вважають його необґрунтованим. [PERSON] та його представник просили відмовити у задоволенні первісного позову. Зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити. Треті особи [PERSON], [PERSON] (до зміни прізвища та імені [PERSON]) та [PERSON] (діти сторін, котрі зареєстровані за спірною адресою і є співвласниками будинку) просили задовольнити первісний позов і відмовити у задоволенні зустрічного. Зазначили, що їх батько не проживає з ними у будинку з вересня 2012 року. [PERSON] при цьому пояснила, що позивач не створювала жодних перешкод у користуванні будинком. Натомість, відповідач у вересні 2012 року забрав свої речі і пішов з дому, пояснивши, що він іде до іншої жінки. З тих пір він жодного разу не приходив. У новорічну ніч на 2013 рік вся сім'я була вдома, батька з ними не було. [PERSON] також додав, що він чітко пам'ятає, що батько разом з товаришем [PERSON] 01 вересня 2012 року забрав свої речі і пішов з дому. Свідок [PERSON] (голова Левковицької сільської ради) суду пояснила, що с.Зайці, де знаходиться спірний будинок, підпорядковано Левковицькій сільській раді. Восени 2013 року вона разом з секретарем сільради [PERSON] приходили до спірної будівлі складати акт не проживання відповідача. У будинку вони не бачили особистих речей [PERSON], коли вона звернулася до сусідів з приводу підписання акту, то ті відмовилися, бо бояться помсти відповідача. Свідок [PERSON] (секретар Левковицької сільської ради) надала аналогічні пояснення. Свідок [PERSON] суду пояснила, що приблизно з вересня 2012 року [PERSON] крив дах на її будинку, при цьому він жив у неї в гаражі. Потім коли похолодало він пішов жити до односельця. Взагалі дах крили близько півроку. Весь цей час [PERSON] періодично жив у неї. Він говорив, що дружина та діти не пускають його додому. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом відповідача. Відповідач живе не за місцем реєстрації. Його діти повикидали речі у травні 2012 року. Весь цей час він живе по людях. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] у них дружні відносини, вони сусіди. Бачив, як речі відповідача викидали на вулицю, але не пам'ятає, чи це був травень 2012 року, чи 2013 року, але точно перед тим, як він крив дах у будинку [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснив, що вони разом з [PERSON] два місяці їздили на заробітки до м. Києва. Перед новим 2013 роком вони разом з відповідачем приїхали з роботи і у м. Чернігові випадково зустріли позивачку, їхали разом на автобусі у село. По виходу з автобусу він пішов в одну сторону, а відповідач з позивачкою в іншу. Через деякий час відповідач просився у нього пожити. Свідки [PERSON] та [PERSON], котрі товаришують з [PERSON], суду пояснили, що вони досить часто бувають у спірному будинку в гостях з вересня 2012 року. Відповідача жодного разу вони не бачили. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Права власника житлового будинку (квартири), визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника користуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Як встановлено судом, сторони перебували у шлюбі, котрий було розірвано 28 вересня 1999 року. (а.с.7) Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом. На підставі договору міни житла від 17 травня 2007 року сторони здійснили відчуження квартири [ADDRESS] та придбали житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], і стали власниками по 1/5 частині домоволодіння. (а.с.58) Як вбачається з розписки [PERSON] від 18 травня 2007 року, за 1/5 частину житла, яку зобов'язується подарувати дітям, він отримав 4 300 доларів США. Претензій до колишньої дружини він не має, також не має претензій щодо житла в [ADDRESS]. Крім того, у розписці на отримані гроші [PERSON] зобов'язався купити собі будинок в [ADDRESS]. З 21 червня 2007 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. (а.с.10) Згідно договору дарування від 05 липня 2007 року [PERSON] подарував [PERSON], яка згодом змінила прізвище на [PERSON] (а.с.9), належну йому 1/5 частину будинку за адресою: [ADDRESS]. (а.с.8) У судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що вони з колишньою дружиною продали квартиру в м. Чернігові та купили спірний будинок в с. Зайці і за свою 1/5 частину житла він отримав вказані у розписці кошти, на котрі збирався купити будинок на батьківщині, де мешкають його батьки. Він навіть поїхав до Білорусії та сплатив завдаток за будинок, але потім повернувся у с. Зайці. Ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як зазначалося вище, [PERSON] скористався своїм правом розпорядитися житлом, за що отримав від [PERSON] кошти на купівлю власного будинку, але не скористався таким правом придбання житла та продовжував мешкати у спірному будинку. Як пояснила позивачка, відповідач не проживає у будинку з вересня 2012 року. Це також підтвердили і треті особи - діти сторін та співвласники будинку. З пояснень свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з часу, коли почав крити дах будинку [PERSON], тобто з вересня 2012 року. Свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що досить часто бувають у спірному будинку з вересня 2012 року. Відповідача жодного разу вони не бачили. Відповідно до ст.ст. 2 та 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382-ІУ від 11.12.2003 року громадяни України вправі вільно обирати місце свого проживання чи перебування. За таких обставин, у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт не проживання відповідача за первісним позовом у спірному будинку з вересня 2012 року. [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що від вхідних дверей спірного будинку є тільки один ключ, котрий вона та діти постійно кладуть в обумовлене місце в господарстві. Це місце ніколи не змінювалося і [PERSON] обізнаний, де знаходиться ключ. Але з вересня 2012 року він не приходив до будинку. Той факт, що відповідач обізнаний про місце знаходження ключа від дверей будинку, підтвердив останній особисто у судовому засіданні та зазначив, що з тих пір як він пішов з будинку, жодного разу туди не з'являвся. За таких обставин, не зрозуміло, які ж перешкоди чинилися [PERSON] у користуванні відповідачем житлом, якщо він з власної волі не повертався до спірної будівлі. До правоохоронних органів з метою усунення перешкод у користуванні спірним житлом [PERSON] не звертався і наявність таких перешкод суду не доведено. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ч. 1 ст. 10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Приписами ч.2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не є членом сім"ї позивачки. Норма закону яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім'ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема ЖК УРСР та ЦК України не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема, ст.405 ЦК України. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком та вселення є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Натомість вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS], знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підлягають задоволенню, оскільки відповідач не проживає в спірному жилому приміщенні без поважних причин понад 1 рік. На підставі викладеного,

Outcome: approved