Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

[PERSON], що померла [INFO] вважалась фактичним власником житлового будинку [ADDRESS]. Позивач [PERSON] 30.03.2016р. звернувся з позовом до Завидовицької сільської ради Городоцького р-ну Львівської області, який в подальшому було уточнено його представником, про визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами по [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], що померла [INFO], мотивуючи тим, що через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та допущену помилку в заповіті щодо його прізвища, нотаріусом відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, при цьому дала пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, просила позов задоволити в повному обсязі. Представник Завидовицької сільської ради Городоцького р-ну Львівської області в судове засідання не з'явився, до суду подав заяви (а.с.45, 52), у якій не заперечив про задоволення позовних вимог [PERSON], просив про розгляд справи за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд приходить переконання про задоволення позову. Права і свободи людини, відповідно до ст..3 Конституції України, та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Оскільки судова влада є складовою частиною державної влади в Україні, відповідно до ст..6 Конституції України, суди покликані забезпечувати дотримання та захист прав та свобод громадян, здійснюючи принцип верховенства права, проголошений статтею 8 Конституції та застосовуючи досягнення наукової думки та практику Європейського Суду з прав людини. Згідно ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз»яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Оскільки [PERSON] померла [INFO], до правовідносин, що стосуються прийняття спадщини після її смерті слід застосовувати положення Цивільного Кодексу України в ред. 1963 року. Так, ст. 524 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України 1963 р., прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст.. 525 зазначеного Кодексу, визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Так, згідно копії актового запису про смерть (а.с.6) [PERSON] померла [INFO] За життя [PERSON] розпорядилась своїм майном і зокрема склала заповіт, що посвідчений 29 січня 1997 року секретарем Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської обл. (а.с.12) та згідно якого житловий будинок в с.Завидовичі, заповіла [PERSON]. Вказаний заповіт не скасовувався та не змінювався. Як вбачається із постанови приватного нотаріуса Городоцького нотаріального округу Марців І.В. від 15.10.2015р. (а.с.11) позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на спадкове майно - житловий будинок по [ADDRESS] - відсутні правовстановлюючі документи, пропущено строк на прийняття спадщини у шість місяців та невідповідність прізвища спадкоємця в заповіті ( «[PERSON]», тоді як правильно «[PERSON]»). Так, із долучених до справи витягів погосподарських книг (а.с.21-33), довідок Завидовицької сільської ради від 08.10.2015р. №1505, від 11.11.2015 (а.с.16), технічного паспорта ( а.с. 63-66) убачається, що вказаний будинок збудований 1950 року, головою двору вважався [PERSON], а після його смерті дружина - [PERSON], за будинком значиться закріплена земельна ділянка площею 0,56 га. Згідно ухвали Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської обл. від 14 квітня 1994 року (а.с.67-68) [PERSON] було передано безоплатно земельну ділянку для обслуговування житлового будинку в розмірі 0, 16 га. Рішенням Завидовицької сільської ради №26 від 24 травня 2016 року було змінено нумерацію будинку по [ADDRESS], що належав [PERSON], і зокрема присвоєно № 5 ( старий №3). (а.с-62). Із пояснень представника позивача в суді убачається, що після смерті [PERSON], позивач доглядає за спадковим будинком, обробляє присадибну земельну ділянку, тобто по суті прийняв спадщину. Відповідно до наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна» з подальшими змінами та доповненнями не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року. Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, який затверджено Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства 24.06.2011 N 91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (додається). Згідно ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ці норми кореспондуються з нормами Закону України «Про власність». Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ч.4 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Обставини, які б вказували, що спадкодавець [PERSON] при житті набула або володіла будинком [ADDRESS] неправомірно, або що такий є самочинно побудований, в суді не встановлено. Ця позиція повною мірою відповідає Конституційному принципу верховенства права, узгоджується з іншими правовими нормами, які регулюють подібні правовідносини, зокрема у спорах щодо спадкових правовідносин. Така позиція суду також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-167цс12. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд оцінює належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У рішенні Конституційного Суду України 11 лютого 2014 р. № 1-рп/2014 зокрема наголошується, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті8 Конституції України), який вимагає від держави його втілення, зокрема у закони, які за своїм змістом мають ґрунтуватися передусім на ідеях соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Справедливість - одна з основних засад права. Суб'єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець) на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних,родинних відносин. За наведеного, суд приходить переконання, що [PERSON] за життя мала на праві власності житловий будинок по [ADDRESS], який слід вважати спадковим майном і що позивач фактично прийняв спадщину по заповіту після її смерті, однак іншим позасудовим способом не може оформити своїх спадкових прав, суд визнає за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на вказаний житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами. Відповідно ст..88 ЦПК України судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved