Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

В листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права на завершення приватизації в порядку спадкування за законом з правом отримання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 14 вересня 1998 року відділом реєстрації актів громадського стану Печерського району міста Києва. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є її діти - [PERSON] (донька) та [PERSON] (син), які, стверджує позивач, успадкували у встановлений законом термін та спосіб, квартиру [ADDRESS], яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності. Разом із тим позивач стверджує, що нещодавно їй стало відомо, що до спадкової маси не було включено земельну ділянку загальною площею 0,0462 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, позивач отримав відмову у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів та реєстрації права власності на вказану земельну ділянку. Рішенням Київської міської ради (ІІІ сесія скликання ХХІІІ) від 18 лютого 1999 року №140-10/241 «Про приватизацію земельних ділянок садівничого товариства «Луч» Харківського району [PERSON] виділено у приватну власність вказану вище земельну ділянку. За життя [PERSON] була членом садівничого товариства «Луч» Харківського району та подала заяву про приватизацію земельної ділянки загальною площею 0,0462 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], однак за життя не встигла завершити процедуру приватизації. Позивач вважає, що до неї, як до одного із спадкоємців, переходить право на завершення приватизації Ѕ земельної ділянки, яке мала [PERSON] в повному обсязі, і яке не припинилося з її смертю. Під час розгляду справи представник позивача надав до суду заяву про проведення заочного розгляду справи за наданими суду доказами. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений. Заяв про участь у розгляді справи не надійшло. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, надавши письмові пояснення, просили суд подальші судові засідання проводити за відсутності представників Київської міської ради. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що розгляд справи слід проводити за правилами заочного розгляду, а заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 14 вересня 1998 року Відділом реєстрації актів громадського стану Печерського району міста Києва. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалась, зокрема, із земельної ділянки загальною площею 0,0462 га, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Звернувшись до шостої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкову земельну ділянку, позивач отримав відмову через відсутність правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку. Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Київської міської ради (ІІІ сесія скликання ХХІІІ) від 18 лютого 1999 року №140-10/241 «Про приватизацію земельних ділянок садівничого товариства «Луч» Харківського району передано у приватну власність для ведення садівництва земельну ділянку загальною площею 0,0462 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] члену садівничого товариства «Луч» Харківського району - [PERSON]. За життя, розпочавши процедуру приватизації земельної ділянки за час свого життя, [PERSON] не встигла отримати державний акт на вказану земельну ділянку та належним чином зареєструвати право власності на неї. Підставою для звернення до суду з позовом [PERSON] зазначає неможливість одержання свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я спадкодавця. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1219 ЦК України передбачено перелік прав та обов'язків, які не входять до складу спадщини. Даним переліком не передбачено право спадкодавця на приватизацію майна як таке, що не може входити до складу спадщини. Відповідно до діючого законодавства не відноситься зазначене право і до особистих немайнових прав фізичної особи. Як вбачається зі ст. 118 ЗК України процедура приватизації розпочинається після звернення громадянина до відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування, який надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Якщо спадкоємець не набув права власності на земельну ділянку згідно ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органом місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Відповідно до роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/13, якщо видача державного акту про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації ( ч. 3 ст. 116 ЗК). Відповідно до Законів України «Про державний земельний кадастр» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 1 січня 2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються. Натомість, згідно вказаних законів, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманий в територіальних органах Державної реєстраційної служби. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З наведених вище обґрунтувань вбачається, що відповідачем не було надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З вищезазначених норм слідує, що суди повинні належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засадсудочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач в позові, як на підставу для його задоволення, знайшли своє підтвердження на час розгляді справи, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, так як позивач, прийнявши спадщину після смерті матері - [PERSON], набула право на спадкування усіх прав та обов'язків, що належали останній, включно з правом на завершення приватизації земельної ділянки.

Outcome: approved