Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона являється власницею квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу. Спірна квартира була придбана [PERSON] до реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] Крім позивача в квартирі [ADDRESS] зареєстрований її син [PERSON] та колишній чоловік [PERSON], який з серпня 2015 року за вказаною адресою не проживає. На даний час сторони по справі не перебувають у зареєстрованому шлюбі, відповідач більше одного року не проживає за місцем своєї реєстрації. Особистих речей відповідача у квартирі позивача немає, а реєстрації місця проживання відповідача у квартирі перешкоджає позивачу у повній мірі скористатися своїм особистим майном та збільшує плату за житлово-комунальні послуги. У зв'язку з вищевикладеним позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування будинком, так як відповідач самостійно не знімається з реєстраційного обліку. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Крім того, повідомила суду, що відповідач не сплачує комунальні послуги, не допомагає в утриманні неповнолітньої дитини, з серпня 2015 року виїхав з квартири забравши всі свої особисті речі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки з відміткою «повернуто за закінченням терміну зберігання», оскільки згідно з п. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України. Вислухавши доводи позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Спірна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачу, що підтверджується ксерокопією договору купівлі-продажу від 22 вересня 2011 року та ксерокопією технічного паспорту на квартиру (а.с. 8-13). Заочним рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 12 червня 2015 року було розірвано шлюб між відповідачем по справі [PERSON] та позивачем [PERSON] (а.с. 5). В квартирі [ADDRESS] з власником [PERSON] зареєстрований - [PERSON] (колишній чоловік) та [PERSON] (син). Даний факт підтверджується довідкою №1188 від 10 квітня 2017 року виданою начальником ЖКП-1 Куп'янської міської ради Харківської області (а.с. 3). Факт не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] підтверджується актом не проживання особи за місцем його реєстрації від 10 квітня 2017 року складеним в присутності сусідів даної квартири, паспортиста ЖКП-1, інженера ЖКП-1 та власника квартири. В акті не проживання зазначено, що [PERSON]не мешкає в будинку за місцем реєстрації (а.с. 4). Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що вона являються сусідкою позивача, мешкає в квартирі [ADDRESS] та особисто знає її колишнього чоловіка - [PERSON], який в серпні 2015 року покинув свою родину та добровільно виїхав зі спірної квартири забравши всі свої речі. Також зазначила, що вона бачила, як [PERSON] виносив свої речі з квартири [ADDRESS]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила суду, що вона являються сусідкою позивача, мешкає в квартирі [ADDRESS], також особисто знає колишнього чоловіка позивача - [PERSON], який у 2015 році пішов з дому та з того часу більше не повертався до місця своєї реєстрації. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Здійснення людиною свого природного права на життя пов'язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об'єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 6 ЗУ «про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом у судовому засіданні було встановлено, що відповідач набув право користування належним позивачу житлом, як член родини позивача, однак за даною адресою не проживає з 2015 року, тобто більше року, що підтверджується актом не проживання та показаннями свідків. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідач за комунальні послуги не платить, у спірній квартирі [ADDRESS] не проживає без поважних причин понад один рік, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що [PERSON] втратив право на користування спірним житлом. Враховуючи, що визнання відповідачатакими, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі, необхідне позивачу для зменшення витрат на житлово-комунальні послуги, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішеннясуду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved