Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

[PERSON] , звернулася в суд з позовом про усунення порушень прав власності на житлове приміщення, мотивуючи тим, що у її приватній власності знаходиться трьох-кімнатна квартира за [ADDRESS] . У зазначеному житлі постійно проживає вона та її дочка з двома неповнолітніми дітьми. Вказана квартира належить її на праві приватної власності на підставі Довідки кооперативу «Мир» від 30 вересня 1993 року, відповідно до якої вона повністю сплатила належну до сплати суму коштів як її внесок у будівельний кооператив. Право власності на вказане нерухоме майно за нею було зареєстровано у КП «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», про що свідчить відповідне Реєстраційне посвідчення від 30 жовтня 1993 року. Відповідач - [PERSON] являється колишнім її зятем. Фактично він не проживає у її житлі приблизно з кінця 2017 року (з моменту фактичного розлучення із дочкою) так як дійсне місце його постійного проживання в іншому житлі. На його законну вимогу - як власника житла, до відповідача знятись із реєстраційного обліку, він в телефонному режимі відповідає відмовою. Вона [PERSON] звернулась до Немирівської міської ради із заявою про зняття відповідача із реєстраційного обліку у її житлі. Однак на дану заяву вона отримала відмову і її було рекомендовано звернутись до суду із приводу зазначеного питання. Будучи зареєстрованим у її житлі, відповідач порушує її - позивача конституційне право, як законного власника, володільця - вільно розпоряджатися своїм майном, а саме - квартирою. Він не несе витрат по утриманню квартири, не приймає участі у суспільному побуті, її сім`я не може належним чином оформити субсидію. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Право на повагу до житла визначено і в ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що право власно є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 72 ЖК України, відповідач - [PERSON] втратив право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності за місцем реєстрації понад строки, встановлені в ст. 71 ЖК України - шість місяців. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В зв`язку з цим позивачка [PERSON] , просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Згідно з частиною 3 статті 211ЦПК особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин та приймаючи до уваги, що представник позивача цього не заперечує, суд ухвалив по справі провести заочний розгляд справи, про що постановив ухвалу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та спів вставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка є власницею трьох кімнатної квартири за [ADDRESS] . Вказана квартира належить позивачці на праві приватної власності на підставі: реєстраційного посвідчення від 30 жовтня 1993 року № 1967, виданого КП "Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" (а.с.9). У вказаній квартирі розміщеної по [ADDRESS] зареєстровано крім позивача також місце проживання відповідача по справі [PERSON] , [INFO] . У відповідності до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Ч. 2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст.ст. 317,383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд погоджується з позивачем стосовно того, що реєстрація відповідача в належному позивачу на праві приватної власності житловому приміщенні суттєвим чином обмежує права щодо володіння, користування і розпорядження цим житловим приміщенням. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власно є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 УК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтво про смерть. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставі своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, суд дійшов висновку про необхідність у задоволенні заявлених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved