Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності та права постійного користування на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом і просить суд: 1) визнати за [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер платника податків [NUMBER], право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті 28 вересня 2012 року батька [PERSON] на земельну ділянку площею 3,40 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Петрівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, на яку на імя матері [PERSON], яка померла 23.01.2011 року, Білгород-Дністровською районною радою Одеської області було видано державний акт на право власності на землю серії І-ОД № 049222 від 26.08.1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 59, кадастровий номер земельної ділянки відсутній, та на якому її батькові [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВРО № 520237 від 13.11.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 4811, про що нотаріус поставила відмітку на оригіналі зазначеного державного акту на право власності на землю про те, що право власності на земельну ділянку переходить до [PERSON]; 2) визнати за [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер платника податків [NUMBER], право постійного користування в порядку спадкування за заповітом після смерті 28.09.2012 року батька [PERSON] на земельну ділянку площею 0,90 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Петрівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, згідно державного акту на право постійного користування землею серії ОД № 05-024 від 26.08.1996 року, виданого Білгород-Дністровською районною радою Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 24. При цьому, [PERSON] в своїй позовній заяві посилається на те, що все вказане майно належало за життя її батькові [PERSON], який помер 28.09.2012 року. Єдиним спадкоємцем за заповіт є саме позивачка, матір якої [PERSON], яка одночасно доводилась дружиною спадкодавця, померла 23.01.2011 року. Спадкове майно матері - [PERSON], в 2011 році було успадковане лише її чоловіком [PERSON], батьком позивачки. Проте, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом 30.11.2011 року на земельну ділянку площею 3,40 га, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю надавалась [PERSON] 26.08.1996 року, тодішній спадкоємець [PERSON] на зареєстрував успадковане право власності у відповідному органі Держземагенства, що призводить до відсутності у нього зареєстрованого речового права власності та, відповідно, вказана ділянка не може входити до спадкової маси [PERSON]. Також, державним нотаріусом позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом батька [PERSON] у вигляді земельної ділянки розташованої на території Петрівської сільської ради, площею 0,90 га, надана для ведення селянського (фермерського) господарства, відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ОД № 05-024, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 24. При цьому нотаріус послався на положення законодавства щодо обовязку володільців подібних державних актів до 01.01.2008 року зареєструвати право власності або право оренди земельної ділянки, що спадкодавцем не було здійснено. Позивач у судове засідання не зявилася, її представник - [PERSON], надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі та участі позивача в судовому засіданні, позовні вимоги підтримують. Представник Петрівської сільської ради у судове засідання не зявився, надав на адресу суду заяву про визнання позовних вимоги та з проханням розглянути справу без участі представника в судовому засіданні. У відповідності з ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участі у справі,чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 2301.2011 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 248291, актовий запис № 02 складений виконкомом Петрівської сільської ради 25.01.2011 року. За життя їй належала земельна ділянка площею 3,40 га, розташована на території Петрівської сільської ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення селянського (фермерського) господарства, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 049222, виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 26.08.1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 59. Після смерті [PERSON] з заявою до нотаріусу про прийняття спадщини за законом звернувся її чоловік [PERSON] батько позивачки. Так, 30.11.2011 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВРО № 520237, зареєстроване в реєстрі за № 4811, яким прийняв спадщину після смерті дружини у вигляді вказаної земельної ділянки площею 3,40 га. При цьому, державним нотаріусом [PERSON] на оригіналі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 049222 була поставлена відмітка про перехід права власності на дану ділянку до спадкоємця [PERSON]. 27.06.2012 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Петрівської сільської ради [PERSON], реєстровий номер 6, згідно з яким все належне йому рухоме та нерухоме майно, інші права належні йому на день смерті, він заповідає [PERSON], яка доводиться йому рідною донькою. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому (ст..1236 ЦК). 28.09.2012 року [PERSON] помер. На підставі державного акту на право постійного користування землею серії ОД № 05-024 від 26.08.1996 року, виданого Білгород-Дністровською районною радою Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 24, померлому належало право постійного користування землею, що розташована на території Петрівської сільської ради, площею 0,90 га, надана для ведення селянського (фермерського) господарства. Ч. 1\~ст. 1296 ЦК України\~зазначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до положень\~ст. 34 Закону України "Про нотаріат"\~видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється державними нотаріальними конторами. Згідно з п.4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації проводиться нотаріусом після подання установчих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту вказаного майна. За роз'ясненням\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (п.п.23, 24),\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою державного нотаріусу [PERSON] 11.08.2016 року позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON], з наступних підстав. Отримавши в 2011 році свідоцтво про право на спадщину за законом її батько [PERSON] на зареєстрував право власності належним чином, відмітка в державному акті робилась у відповідності до постанови КМУ від 06.05.2009 року № 439, також вказаною постановою передбачалась проставлення територіальним органом Держземаганства за місцем знаходження земельної ділянки, ще однієї відмітки про реєстрацію права власності. Щодо земельної ділянки площею 0,90 га, надана для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON] на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ОД № 05-024 від 26.08.1996 року, державний нотаріус вказав не пропущення спадкодавцем строку для переоформлення права. Так, коло осіб, що мають право постійного користування земельними ділянками, визначаються ст.. 92 ЗУ України. Спадкодавець не входить до кола цих осіб. У відповідності до п. 6 розд.9 ЗК України, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Тобто спадкодавець мав за життя переоформити право постійного користування землею у право власності на земельну ділянку чи у право оренди земельної ділянки. Проте, державним нотаріусом не було враховано, що п.6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України від 25.10.2001 року, що встановлював обовязок громадян та юридичних осіб, які мають у постійному користуванні ділянки, переоформити до 01.01.2008 року право власності або право оренди, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року по справі № 1-17/2005 визнаний неконституційним та втратив чинність з дня ухвалення цього рішення. Вимога щодо переоформлення такими суб'єктами права постійного користування на право власності або право оренди до 01.01.2008 року, встановлена п. 6 розд. Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України від 25.10.2001 року, визнана рішенням Конституційного Суду України неконституційною (Рішення Конституційного Суду № 5-РП/2005 від 22.09.2005р.). В даному рішенні Конституційний Суд встановив, що право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинено лише з підстав, передбачених законодавством. Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 р. № 449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. У звязку з цим право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного добровільного переоформлення. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (стаття 18 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-IV «Про кооперацію», стаття 384 ЦК). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Конституційним судом України 09.07.2002 року за № 15рп/2002 розтлумачено: обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обовязком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обовязкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Оскільки позивачу відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд доходить висновку, що позивач може реалізувати своє право на оформлення спадщини лише в судовому порядку. У відповідності до ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Враховуючи обставини справи та вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів судового захисту цивільних прав громадян, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON], оскільки вони спрямовані на захист її спадкових прав та не порушують права та інтереси інших осіб. Враховуючи вищевикладені обставини справи та аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення факту належності та визнання права власності на спадкове майно, оскільки вони обґрунтовані, доведені та спрямовані на захист його спадкових прав.

Outcome: approved