Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою, вказавши, що вона має єврейське коріння, яке було передано їй по материнській лінії від бабусі [PERSON] та матері [PERSON]. Проте в роки Великої вітчизняної війни, коли м. Маріуполь було окуповано німецькими військами і вони страчували або відправляли до таборів для полонених всіх осіб, які мали єврейську національність, її бабуся змінила свої прізвище, ім'я, по-батькові та національність на гречанку, а мати змінила лише національність на гречанку. У зв'язку з цим і в її свідоцтві про народження мати записана як гречанка. У теперішній час держава Ізраїль надає окремі пільги та гарантії особам єврейського походження, а тому вона просить встановити факт, що є єврейкою за національністю. У судовому засіданні [PERSON] підтримала доводи, викладені у заяві, та додала, що вона виховувалася відповідно до єврейських традицій, сповідує іудаїзм, ходить до синагоги, підтримує стосунки зі своїми родичами євреями, святкує єврейській свята та вважає себе єврейкою. Представник заявника [PERSON] також просила задовольнити заяву. Представник Жовтневого відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області до суду не з'явився з невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, але надав свої заперечення, в яких зазначено, що не надано достатньо документів на підтвердження родинних відносин заявниці та її бабусі та відсутні відомості про бажання її матері змінити національність. Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Згідно свідоцтву про народження [PERSON], яка після укладення шлюбу 25.09.1971 року змінила прізвище на [PERSON], її батьками записані [PERSON] «грек» та [PERSON] «гречанка» (актовий запис №1222 від 02.10.1949). З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 10.03.2015 р. вбачається, що мається актовий запис №43 від 11.02.1942 року про народження [PERSON], [INFO], батьками яких записані [PERSON] «грек» та [PERSON] «гречанка». Допитаний свідок [PERSON] пояснила суду, що з [PERSON] вона товаришує давно, її сім'я є євреями та дотримуються єврейських традицій, святкують усі єврейські свята. Але у зв'язку з гонінням євреїв в роки ВВВ її бабуся та мати змінили свою національність на гречанок, оскільки зовні дуже схожі на них, а бабуся навіть змінила свої прізвище, ім'я та по-батькові. Свідок [PERSON] також підтвердила суду, що під час ВВВ були гоніння на євреїв, а тому вони змінювали прізвища та національність. Знає [PERSON] як єврейку, яка дотримується єврейських традицій та ходить до синагоги. Обставини, що в період Великої вітчизняної війни особи єврейської національності масово знищувались та піддавалися гонінням, у зв'язку з чим намагалися будь-яким способом змінити своє походження, є загальновідомими, а тому не потребують додаткового доказування. Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31 березня 1995 року наведений у ст. 256 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом не є вичерпним, суд може встановлювати і інші факти, які мають юридичне значення. Суд може встановлювати факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. У відповідності зі ст.300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст.11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традиції, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Визначальним серед прав особи у сфері національно - культурного розвитку є право на вибір національної належності, адже для кожної людини є природним ототожнення себе з певною етнічної спільнотою. З метою гарантування національним меншинам права на вільний розвиток прийнято Закон України «Про національні меншини в Україні». Відповідно до ст.3 вказаного Закону до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Згідно зі ст.11 даного Закону громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі відмови від своєї національності не допускається. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 р., ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Відповідно до ст.3 цієї Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Таким чином, проаналізувавши пояснення заявниці, показання свідків та письмові матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини та оцінивши докази у їх сукупності за внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved