Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання останніх такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. В зазначеному житловому будинку зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] Посилаючись на те, що відповідачі за місцем реєстрації не проживають з 2012 року, витрати по утриманню нерухомого майна не несуть, особистих речей цих осіб в будинку немає, реєстрація відповідачів в будинку створює позивачу перешкоди в користуванні та утриманні житла, тому позивач на підставі норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином Шляхом виклику їх через оголошення у пресі ( Урядовий кур'єр № 207 від 06 листопада 2015 року). Представник третьої особи - Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву, про розгляд справи без участі представника. Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За згодою позивача суд ухвалив постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до наступного. Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивач є власником житлового будинку [ADDRESS]. (а.с.5,6) В зазначеному жилому будинку, зареєстровані позивач його дружина та неповнолітня дитина. Крім них в будинку зареєстровані відповідачі [PERSON], який зареєстрований з 22.02.2010 року та [PERSON], який зареєстрований 09.10.2012 року, що підтверджується адресною довідкою від 23.07.2015 року. (а.с.22) Як встановлено в судовому засіданні , останні не проживають, витрати по утриманню майна не несуть, особистих речей цих осіб в будинку немає. Вказані обставини підтверджуються Актом від 10.11.2015 року. Отже, наслідком вищенаведених обставин є створення позивачу перешкод в користуванні належним останньому житлом та його утриманні. Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В судовому засіданні було встановлено, підтвердилося письмовими доказами, що відповідачі у вказаному житловому будинку не проживають з 2012 року. Відповідно до статей 71 і 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином наданими позивачем суду доказами доведений факт відсутності відповідачів в [ADDRESS] понад встановлені ст.71 ЖК України строки. Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що в будинку проживає позивач та члени його сім'ї, особисті речі відповідачів відсутні, то суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням положень ч.8 ст.8 ЦПК України та ст.ст. 71, 72 ЖК України .

Outcome: approved