Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення, в якому зазначено, що 29.10.2016 АТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 62,40 кв.м., житловою площею 37,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки від 22.05.2007, що посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Порохнею О.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 783. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , 1999 р.н.; [PERSON] , [INFO] , які підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення з квартири загальною площею 62,40 кв.м., житловою площею 37,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст.ст.319,321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 114 ЖК УРСР передбачений виключний перелік осіб, яким надається інше житлове приміщення, до якого не можна віднести відповідачів. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 40 цього Закону, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. На виконання положення ч.1 ст.109 ЖК УРСР позивачем було направлено відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, а отже у позивача не залишилось іншого вибору, окрім звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Враховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про виселення. Аналогічну норму містить ст.26 Постанови КМУ №207 від 02.03.2016 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», де зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі рішення суду про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», орган реєстрації - це виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі, якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Аналогічна норма міститься в Постанові КМУ №207 від 02.03.2016 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Позивач просить виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям з реєстрації місця проживання в зазначеній квартирі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, пояснив також, що відповідачі в зазначеній квартирі не мешкають, місце їх проживання невідоме. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив та заперечень проти позову не надали. Згідно із ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. У відповідності зі ст.ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.ст.13,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що на підставі ст.37 ЗУ «Про іпотеку» право власності на квартиру загальною площею 62,40 кв.м., житловою площею 37,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було перереєстровано на АТ комерційний банк «Приватбанк». Правовою підставою для реєстрації АТ комерційний банк «Приватбанк» права власності на нерухоме майно, є відповідне застереження в Договорі іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 22.05.2007 року посвідченого Порохнею О.В., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстровано в реєстрі за № 783, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (а.с.64-70). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.10.2016 р. № 17229552, було зареєстровано право власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Чернігівського міського центрального округу Чернігівської області Завалієва А.А., а саме на: квартиру [ADDRESS] загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 37 кв.м., складається з трьох житлових кімнат (а.с.6-7). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Водночас, відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, саме власникові, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно Довідки «Житлосервіса №2» Бердянської міської ради Запорізької №287 від 01.02.2018, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.8). Позивач звертався до Відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення (а.с.9). Проте, зазначена вимога залишена колишніми власниками без виконання, що створює перешкоди позивачу у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналогічні норми закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до вимог ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оскільки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не є власниками квартири, надалі, проживають в ній без правових підстав, їх відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, чим порушуються законні права та інтереси АТ КБ «Приватбанк» Водночас відповідачами у справі не надано суду жодних доказів на заперечення позовних вимог. Оскільки з припиненням права власності колишнього власника на спірне приміщення втрачається й право користування ним у нього, або членів його сім`ї, позивачу чиняться перешкоди у користуванні майном у зв`язку з фактичним проживанням відповідачів, що позбавляє права на вільне використання та розпорядження майном, суд вважає необхідним усунути перешкоди у користуванні власністю та виселити відповідачів з займаного приміщення. Застосування положень ч.ч.2-4 ст. 109 ЖК України, які вказують на випадки надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що є предметом іпотеки, не потребується, оскільки виниклі правовідносини пов`язані виключно зі спором між власником майна та іншими особами, які чинять перешкоди у реалізації права власності, отже виходять за межі обумовлених за вказаними нормами закону процедур звернення стягнення. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, а ще при тій умові, що ці порушення були поєднані з позбавленням володіння його нерухомого майна. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно з положеннями ст.ст.16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом примусового виселення відповідачів, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved