Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та Новоолександрівської сільської ради Троїцького району Луганської області про визнання права власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування об'єкту нерухомості, в якому згідно уточнених позовних вимог позивач просить визнати за ним право власності на відповідні земельні ділянки із земель колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» с. Новоолександрівка Троїцького району Луганської області, що призначені для обслуговування комплексу об'єктів нерухомого майна та ведення товарного сільськогосподарського виробництва під господарськими будівлями та дворами загальною площею 8,70 гектари (контур [NUMBER], контур [NUMBER]), у тому числі: -земельну ділянку площею 673,4 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташована будівля ангару з прибудовою за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 1701,6 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташована будівля складу з прибудовою за адресою: [ADDRESS]. -земельну ділянку площею 114,5 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташована будівля вагової з навісом за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 75,3 м.кв. (контур [NUMBER]) , на якій розташована будівля ЗАВ-20 за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 270,3 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташована будівля складу за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 67,1 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташована будівля складу за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 320,5 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташована будівля майстерні з прибудовою за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 69,5 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташована будівля продовольчого складу за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 1543,3 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташована будівля свинарника за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 470,4 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташована будівля складу за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 602,9 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташований комплекс об'єктів нерухомого майна за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 473,4 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташована будівля складу за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 291,7 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташована будівля ЗАВу за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 361,1 м.кв. (контур [NUMBER]), на якій розташована будівля АВМ за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вказані земельні ділянки під будівлями та спорудами раніше знаходилися в колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» с. Новоолександірвка Троїцького району Луганської області, що підтверджується відповідним державним актом на право колективної власності на землю, виданим колективному сільськогосподарському підприємству «Батьківщина» с. Новоолександрівка Троїцького району Луганської області 05 лютого 1996 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на прао колективної власності на землю за № 3180000009, згідно якого вказаному підприємству було передано у колективну власність 4645,5 га землі в межах згідно з планом, у тому числі і вищезазначені земельні ділянки, на яких знаходиться дані об'єкти нерухомого майна. Право власності на вищезазначені об'єкти нерухомого майна у вигляді будівель та споруд позивачем було зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідними витягами з реєстрації прав власності на нерухоме майно. На момент набуття права власності на дані будівлі та споруди позивачем не було зареєстровано і оформлено право власності на вищезазначені земельні ділянки, на яких знаходяться ці будівлі та споруди, так як нормами чинного на той момент законодавства не було врегульоване дане питання, в результаті чого на теперішній час виникли перешкоди у користуванні нерухомим майном, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захистом свого невизнаного права на вищезазначене нерухоме майно. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі з викладених у позовній заяві підстав, просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, надали аналогічні заяви, згідно яких позовні вимоги визнають у повному обсязі, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Новоолександрівська сільська рада Троїцького району Луганської області свого представника у судове засідання не направила, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заперечень на позовні вимоги до суду не надходило. За таких обставин, з метою дотримання процесуальних строків розгляду цивільної справи, суд вважає можливим розглянути дану справу без участі представника Новоолександрівської сільської ради Троїцького району Луганської області. Суд, вивчивши та проаналізувавши доводи, матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач набув право власності на наступні об'єкти нерухомого майна: - будівлю ангару з прибудовою за адресою: [ADDRESS]; -будівлю складу з прибудовою за адресою: [ADDRESS]. -будівлю вагової з навісом за адресою: [ADDRESS]; -будівлю ЗАВ-20 за адресою: [ADDRESS]; -будівлю складу за адресою: [ADDRESS]; -будівлю складу за адресою: [ADDRESS]; -будівлю майстерні з прибудовою за адресою: [ADDRESS]; -будівлю продовольчого складу за адресою: [ADDRESS]; -будівлю свинарника за адресою: [ADDRESS]; -будівлю складу за адресою: [ADDRESS]; -комплекс об'єктів нерухомого майна за адресою: [ADDRESS]; -будівлю складу за адресою: [ADDRESS]; -будівлю ЗАВу за адресою: [ADDRESS]; -будівлю АВМ за адресою: [ADDRESS]. Так, згідно з Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність» № 720/95 від 08.08.1995 року, паюванню підлягали тільки сільськогосподарські угіддя. При цьому, згідно з ч.4 ст.7 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», із площі земельних ділянок, що підлягають розподілу, виключаються: деградовані, малопродуктивні, а також техногенно забрудненні сільськогосподарські угіддя, що підлягають консервації; заболочені землі; інші землі, які недоцільно використовувати для сільськогосподарських потреб. Таким чином, вказані землі із сільськогосподарських угідь та несільськогосподарські угіддя не підлягали паюванню і залишилися у іншого суб'єкта права колективної власності, вищезазначеного колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» с. Новоолександірвка Троїцького району Луганської області. Таким чином вищезазначені земельні ділянки не підлягали паюванню. Згідно п. 3 ст. 78 Земельного кодексу України в редакції від 25.10.2001 р., земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землю можуть бути юридичні особи. Згідно п. 3 Прикінцевих положень Земельного кодексу України в редакції від 25.10.01 закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Кодексом, діють у частині, що не суперечить цьому Кодексу. Окрім того, згідно п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України в редакції від 25.10.2001 р., громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Згідно п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 р. № 449 «Про затвердження форм Державного акту на право власності на земельну ділянку та Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою» раніше видані Державні акти на право власності на землю та Державні акти на право постійного користування земельною ділянкою залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Згідно частин першої, другої, четвертої статті 41 Конституцією України, кожен має право, зокрема, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням (дана норма застосована рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту б розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005. Справа N 1-17/2005). Частина 1 ст. 10 чинного Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», передбачає можливість використання земель КСП на праві колективної власності. Зазначене вказує на збереження раніше отриманих титулів права власності на даний час. Таким чином, право колективної власності на землю, передану у власність згідно земельного законодавства, яке передбачало таку форму власності (ЗК України у редакції від 18.12.1990 р.), зберігається і за дії нової редакції ЗК України від 25.10.2001 р. до припинення права власності за підставами, визначеними ст. 140 ЗК України. Тому на момент набуття права власності на будівлі та споруди, право власності на них перейшло до [PERSON] разом із земельними ділянками, розташованими під ними та призначеними для їх обслуговування. Таким чином, не вбачається правових підстав для переходу (передачі) спірних земельних ділянок до комунальної власності, чинним законодавством у даному випадку не передбачено такого переходу земельної ділянки (несільськогосподарські угіддя - під господарськими будівлями та дворами). Стаття 5 Земельного кодексу України у редакції від 18.12.1990 р. (втратив чинність), передбачала, що землі загального користування (внутрігосподарські шляхи, полезахисні лісосмуги та інші ґрунтозахисні насадження, гідротехнічні споруди . тощо) колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів та акціонерних товариств, що ліквідуються або збанкрутіли, передаються у відання відповідних місцевих Рад народних депутатів. Зазначена норма не містить серед земель загального користування (несільськогосподарських угідь) які передаються місцевим радам - земель під будівлями та господарським дворами. Разом з тим у Земельному кодексі України у редакції від 18.12,1990 р. (втратив чинність) була ст. 30, аналогічна за змістом чинним нині ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, що вказує на неможливість передачі будь-якій особі (окрім власника-покупця будівлі) земельної ділянки під будівлею. Разом з тим, слід зазначити, що чинним законодавством не передбачено перехід земельної ділянки на якій розташована будівля (споруда), до особи, яка не є власником (покупцем) цієї будівлі (споруди). Імперативні норми ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України не допускають порушення принципу наслідування долі будівлі (споруди) земельною ділянкою, на якій розташована ця будівля (споруда). Ст. 30 Земельного кодексу України підлягає застосування разом зі ст. 9 Закону України «Про господарські товариства», ст. 21 «Про господарські товариства» (чинний на момент зазначених правовідносин,) ст. 89 Закону України «Про акціонерні товариства», які встановлюють порядок отримання майна членом (засновником, учасником) підприємства свого майнового внеску (паю, частки, тощо), що кореспондується з вимогами ст. 120 Земельного кодексу України та 377 ЦК України. Таким чином, отримання при ліквідації сільськогосподарського підприємства земельної ділянки сільськогосподарського призначення (несільськогосподарські угіддя) членом підприємства (засновником, учасником) можливе лише за умови отримання будівлі (споруди), яка залишалася після задоволення вимог кредиторів. В даному випадку ст. 30 ЗК України не підлягає застосуванню, так як земельна ділянка перейшла у власність покупця ще до початку ліквідаційної процедури. Аналіз попереднього (не чинного на даний час) та чинного земельного і цивільного законодавства вказує на чотири періоди, коли розташовані на несільськогосподарських угіддях об'єкти нерухомого майна, могли були відчужені: до 01.01.2002 року (під час дії ст. 30 ЗК України в редакції 1990 року); в період з 01.01.2002 року до 01.01.2004 року (тобто, у період, коли ще був чинним Цивільний кодекс УРСР та вже діяв новий Земельний кодекс України від 25.10.2001 року); в період з 01.01.2004 р. до 20.06.2007 р. (коли діяла ст. 377 ЦК України, а ст. 120 ЗК України передбачала перехід права власності на землю на підставі відповідної угоди); після 20.06.2007 року (під час дії ст. 120 ЗК України в редакції Закону України від 27.04.2007 р.). В даному випадку набуття права власності на будівлі та споруди та землі (несільськогосподарських угідь) відбулося під час дії ст. 120 ЗК України в редакції від 25.10.2001 р., яка набрала чинності 01.01.2002 р. та ст. 377 ЦК України в редакції від 16.01.2003 р., яка набрала чинності 01.01.2004 р. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України (у редакції, що діяла на момент набуття права власності на будівлі та споруди) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Згідно ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на момент набуття права власності на будівлі та споруди), ч. 1. При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. ч. 2. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки . ч. 3. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. ч. 4. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. ч. 5. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Таким чином, [PERSON], як фізична особа може мати у власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення (несільськогосподарські угіддя) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. До позивача при набутті права власності на будівлі та споруди перейшли і земельні ділянки, на яких розташовані будівлі і споруди, без зміни їх цільового призначення. Таким чином ст. 120 ЗК України (у редакції, що діяла на момент набуття права власності на будівлі та споруди), передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. Така угода була укладена позивачем при набутті права власності на будівлі та споруди відповідно до вимог ст. 120 ЗК України. В той же час ст. 377 ЦК України передбачала автоматичний перехід на земельну ділянку при переході права на будівлю. З огляду на вищезазначене, перехід права власності на несільськогосподарські угіддя (як в порядку правонаступництва, так і при відчуженні будівель та споруд) не суперечить мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення (п. 15 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України), оскільки і буквальне, і цільове тлумачення положень про мораторій вказує, що він не поширюється на випадки відчуження землі разом з будівлями, які регулюються спеціальними нормами законодавства (ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України), що мають пріоритет застосування до спірних правовідносин ніж загальні норми (п. 15 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України). Крім того, наведені вище правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах зі спорів, що виникають з земельних правовідносин (постанови ВСУ від 20.06.2006 р. у справі № 3/268 та від 31.10.2006 р. у справі № 387/13-05), Вищий господарський суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах зі спорів, що виникають з земельних правовідносин (постанови від 26.04.2007 р. у справі № 541/12-05, від 15.04.2008 р. у справі № 5/137, від 10.07.2008 р. у справі № 9/370-07, які були залишені без змін Судовою палатою у господарських справах Верховного Суду України), апеляційний суд Кіровоградської області при здійсненні апеляційного перегляду судових рішень у справах зі спорів, що виникають з земельних правовідносин (ухвала від 12.10.2010 р. у справі № 22-4223/2010). Відповідно до ст. ст. 152, 153 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, оскільки позивач набув право власності на вищезазначені будівлі та споруди разом із земельною ділянкою, на якій розташовані ці будівлі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищезазначеного, ст.ст. 78, 120, 152, 153, 392 ЗК України, ст. 377 ЦК України, ст.ст. 22, 41 Конституції України, ст. 9 Закону України «Про господарські товариства», ст. 21 «Про господарські товариства», ст. 89 Закону України «Про акціонерні товариства», ч. 1 ст. 10 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство",

Outcome: approved