Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулися [PERSON] та [PERSON], з посиланням на те, як вбачається з довідки та погосподарських книг [PERSON] сільської ради Ставищенського району Київської області за 1986-1990, 1991-1995 роки, житловий будинок №8 по вулиці Новоселиця в селі Винарівка Ставищенського району Київської області, 1972 року побудови, належав до майна колгоспного двору, головою якого була [PERSON], [INFO]. 07 квітня 1995 року [PERSON] склала заповітне розпорядження, у відповідності з яким заповіла все своє майно [PERSON] та [PERSON] порівну. 30 травня 2013 року [PERSON] померла, спадкоємцями за вказаним заповітом, які прийняли спадщину, є вони (позивачі). Як видно з довідки КП КОР «Південне БТІ» №3446 від 26.11.2018 року реєстрація права власності на вказаний житловий будинок до 01.01.2013 р. не була проведена. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно інформація щодо державної реєстрації права власності на житловий будинок №8 по вулиці Новоселиця в селі Винарівка Ставищенського району Київської області відсутня, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру. 20 березня 2019 року державний нотаріус Ставищенської районної державної нотаріальної контори винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний будинок через відсутність державної реєстрації права власності на ім'я померлої та відсутність правовстановлюючого документа на нього. Позивачі просять визнати за кожним із них право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] 1/2 частину житлового будинку №8 по вулиці Новоселиця в селі Винарівка Ставищенського району Київської області, загальною площею 32,1 м2, житловою площею 23,9 м2, вартістю 30181 гривень 50 копійок кожної частини. В підготовче судове засідання позивачі не зявилися, у позовній заяві просять справу розглядати у їх відсутність. Представник відповідача [PERSON] сільської\~ради Ставищенського\~району Київської\~області в підготовче судове засідання не прибув, до суду сільська рада подала заяву про визнання позовних вимог та розгляду справи у відсутність представника сільської ради. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно довідки та погосподарських книг [PERSON] сільської ради Ставищенського району Київської області за 1986-1990, 1991-1995 роки, житловий будинок №8 по вулиці Новоселиця в селі Винарівка Ставищенського району Київської області, 1972 року побудови, належав до майна колгоспного двору, головою якого була [PERSON], [INFO]. У вказаних погосподарських книгах ім'я голови двору помилково зазначене як «Анастасія», як називали [PERSON] жителі села Винарівка. В той час як згідно документів, що посвідчують особу, її ім'я було «Марина» (а.с. 17, 12-15). 07 квітня 1995 року [PERSON] склала заповітне розпорядження, у відповідності з яким заповіла все своє майно [PERSON] та [PERSON] порівну, заповіт посвідчено [PERSON] сільською радою Ставищенського району Київської області за реєстром №9 (а.с. 24 зв). 30 травня 2013 року у віці 88 років померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 23 зв.). Спадкоємцями за вказаним заповітом, які прийняли спадщину, подавши до нотаріуса Ставищенської районної державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщин є позивачі, [PERSON] та [PERSON], що підтверджується матеріалами спадкової справи (а.с. 21-29). Як видно з довідки КП КОР «Південне БТІ» №3446 від 26.11.2018 року реєстрація права власності на вказаний житловий будинок до 01.01.2013 р. не була проведена (а.с. 10). В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно інформації щодо державної реєстрації права власності на житловий будинок №8 по вулиці Новоселиця в селі Винарівка Ставищенського району Київської області відсутня, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру. Позивачам відмовлено [PERSON] сільською радою у видачі свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок (а.с. 18). 20 березня 2019 року державний нотаріус Ставищенської районної державної нотаріальної контори винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний будинок через відсутність державної реєстрації права власності на ім'я померлої та відсутність правовстановлюючого документа на нього (а.с. 11). Як видно з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, на земельній ділянці розташовані: житловий будинок літер «А-1» загальною площею 32,1 м2, житловою площею 23,9 м2 (а.с. 30-32). Земельна ділянка біля будинку не приватизована, що підтверджується довідкою органу місцевого самоврядування (а.с. 16). Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної [PERSON] Української РСР № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність». Правовідносини щодо права власності на будинок регулюються нормативно-правовими актами, які були чинними на час їх виникнення, а саме Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 27 червня 1972 року, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 13 квітня 1979 року №112/5 , Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 12 травня 1985 року №5- 24/26, згідно з положеннями яких суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім'ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію. Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) \~ \~ \~ \~право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) \~ \~ \~ \~розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до п.20 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів (затверджених ЦСУ СРСР 12 травня 1985 року №5-24/26) суспільна група господарства визначається у залежності від роду занять голови господарства (сім'ї). Такі ж вказівки по визначенню суспільної групи двору дані у Постанові Держкомстату СРСР від 12 травня 1990 року. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення, (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12). Згідно статті 120 ЦК УРСР (1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Як видно з частини 2 статті 123 ЦК УРСР (1963) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Як видно з частини 1 статті 123 ЦК УРСР (1963 р.) частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім Відповідно до статей 1217 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з положеннями ст. 1218, частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Як встановлено ч. 1, 2, 5 статті 1268 ЦК України (16.01.2003 року) спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. В частині 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року\~№ 1952-IV вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В ч. 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено обовязковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Частинами 2, 3 ст.\~3 Закону\~України «Про\~державну реєстрацію\~оречових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень»\~передбачено,\~що речові\~права на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяження,\~що підлягають\~державній реєстрації\~відповідно до\~цього Закону,\~виникають з\~моменту такої\~реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:\~реєстрація таких\~прав була\~проведена відповідно\~до законодавства,\~що діяло\~на момент\~їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обгрунтовані, [PERSON] за життя набула права власності на спірний житловий будинок, яке увійшло до складу спадщини після смерті останньої, а позивачі успадкували дану спадщину за заповітом, відтак позов слід задовольнити. Судові витрати по справі позивачі просять покласти на них.

Outcome: approved