Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в своїх інтересах та інтересах [PERSON] , до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступне. Їй на підставі договору купівлі-продажу належить квартира [ADDRESS] . У належній їй квартирі, крім неї, зареєстрована [PERSON] разом зі свою донькою [PERSON] та чоловіком [PERSON] . Відповідачі за адресою своєї реєстрації не проживають з вересня 2019 року, при цьому, в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажають. Тому змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та просить суд постановити рішення, яким визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.42-43). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідачі, будучи належним чином повідомленні про розгляд справи, своїм правом на подання відзиву не скористалися. Крім того, відповідачі повідомлялися про розгляд справи судом на офіційному сайті «Судової влади» (а.с.44). Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, 25 січня 2021 року на адресу суду надав свої пояснення, згідно яких проти задоволення позову в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] не заперечують. Однак, з позовними вимогами щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою, не погоджуються, оскільки дитина не може самостійно обирати місце свого проживання. Тому, факт її непроживання в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Тому, з урахуванням вищевикладеного, а також, враховуючи ч.2 ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства», ст.27 Конвенції про права дитини, Служба у справах дітей Нікопольської міської ради вважає недоцільним визнавати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] (а.с.46-51). 23 лютого 2021 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від [PERSON] надійшли заперечення стосовно пояснень Органу опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради, згідно яких зазначено, що поданні пояснення не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки вона як власниця квартири позбавлена можливості, у зв`язку з реєстрацією відповідачів по справі, розпорядитися належним їй майном. Тому, вважає, що подані пояснення є безпідставними та необґрунтованими, а також суперечать інтересам дитини, оскільки остання мешкає разом зі своїми батьками (а.с.52-53). Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу належить квартира [ADDRESS] (а.с.6-8). Відповідно до довідки, виданої ОСББ «Квітучий двір» від 27 жовтня 2020 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані, окрім позивачки, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.10). Однак, відповідачі за адресою реєстрації не проживають. Факт їхнього непроживання підтверджується актом від 19 жовтня 2020 року, складеного ОСББ «Квітучий двір» (а.с.11). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] за адресою своєї реєстрації не проживають без поважних причин з вересня 2019 року, не сплачують кошти за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню квартири та добровільно не усувають ці порушення, а тому, виходячи із вимог ст.71 ЖК України, позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині зняття з реєстрації [PERSON] , [INFO] , то суд, вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як вбачається зі ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У даному випадку місцем проживання дітини [PERSON] є місце проживання її батьків. Тому, суд не приймає пояснення представника органу опіки та піклування щодо необхідності збереження реєстрації дітей у квартирі. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. (ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, судом встановлено, що відповідачка з дитиною у квартирі добровільно не проживає, наміру вселитися в квартиру та проживати в ній не виявляла, не проживає у квартирі без поважних причин з вересня 2019 року. А тому, суд вважає, що [PERSON] разом з донькою [PERSON] слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved