Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до [PERSON], у якому збільшивши позовні вимоги просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] шляхом заборони вчинення будь-яких дій, що перешкоджають зведенню нею плоту, який розділятиме суміжні із [PERSON] земельні ділянки, та стягнути із відповідача судові витрати. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що вона є власником домоволодіння по [ADDRESS] та користувачем земельної ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Поряд із її домоволодінням проживає сусід [PERSON], який без будь-яких правових підстав чинить їй перешкоди для встановлення плоту, який розділяє їхні садиби. Зокрема вона вилила фундамент, на якому закріплено металеві стовпчики, до яких повинні кріпитись металеві профільні листи. З цією метою 12 та 19 червня 2013 року [PERSON] найняла будівельників для виконання запланованих робіт, але відповідач почав чинити перешкоди, а саме підкладати свої ноги під листи металу, та металевий лом у місця, де мав кріпитись метал. При цьому [PERSON] погрожував, що звести паркан він не дозволить в помсту за те, що у 2008 році вона не дозволила йому збудувати автомайстерню. З приводу дій відповідача та з метою їх припинення [PERSON] звернулась у міліцію та в селищну Раду, та змушена була роботи по будівництву плоту припинити. У зв'язку з тим, що між нею та відповідачем виник спір щодо дотримання правил добросусідства, врегулювати який мирним шляхом неможливо, [PERSON] звернулась із позовом до суду, посилаючись при цьому на ч. 1 ст.103 ЗК України, згідно якої власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо), та ст. 152 ЗК України, якою передбачено право землекористувачу вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо права не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених у позові та просили задовольнити. Позивачка пояснила, що вона постійно проживає в будинку [ADDRESS] та користується присадибною ділянкою. Між її та земельною ділянкою відповідача була межа у вигляді металевих стовпчиків та натягнутої сітки, яку встановлювали близько 30 років її батьки, та до цього часу спору з приводу даної межі не виникало. Влітку 2013 року позивачка вирішила побудувати новий пліт, для чого витягнула три стовпчики та зняла сітку, і біля межі на свої земельні ділянці вилила бетонний фундамент. Спостерігаючи за роботами, відповідач, після того як було вилито фундамент, почав бити його молотом, а коли робітники прикріпляли металеві листи до стовпчиків,то став підкладати свої ноги, у зв'язку з чим [PERSON] визвала працівників міліції та комісію селищної ради, а будівництво припинила. Також позивачка пояснила, що державний акт на право власності на присадибну земельну ділянку вона не може оформити, бо відповідач відмовився підписати протокол погодження меж, хоча вона у свій час межі йому погодила. Стверджувала, що внаслідок спорудження плоту вона межі не порушила, а поведінку відповідача пояснювала його намаганням відомстити їй за заборону будівництва майстерні на межі. Представник позивачки [PERSON] звертав увагу суду на те, що відлитий бетон та встановлені металеві листи входять до цілісного комплексу паркану, і окремо розглядатись не можуть. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. В заперечення позову пояснив, що він приватизовував свою земельну ділянку по межі, яка проходила між земельними ділянками у вигляді натягнутої сітки. Коли позивачка почала споруджувати паркан, то її чоловік на питання [PERSON] відповів, що бетонний фундамент буде йти попри стовпи, які знаходяться на межі. Однак споруджена позивачкою під забор опалубка знаходиться на його земельні ділянці приблизно на 15 см, оскільки заходить за стовпчики, які знаходяться на межі, а тому з цих причин він фізично перешкоджав встановленню металевих листів. Відповідач та представник відповідача [PERSON] подали на позов заперечення. Відповідач вказував, що [PERSON] без його відома почала будівництво плоту з порушенням архітектурних та санітарних норм. Під час будівництва підмурок під огорожу збудований на його приватизованій ділянці, а тому він став вимагати від позивачки посунути фундамент на свою сторону, проте вона цього не зробила. Позов [PERSON] вважають необґрунтованим через відсутність перешкод для зведення плоту, який розділяє суміжні земельні ділянки, оскільки [PERSON] не заперечує проти встановлення паркану, а чинить перешкоди лише в залитті бетонного відмощення (підмурку) на належній йому земельні ділянці. Згідно матеріалів земельно-технічної експертизи в одному місці відстань від стовпчика (межового знаку) до краю бетонного фундаменту на його земельні ділянці складає 4 см, в іншому - 8 см. Також вказував, що позивачка не надала суду дозвільних документів на встановлення паркану з бетонним відмощенням, які б свідчили про відповідність такого зведення будівельним, землевпорядним і санітарним нормам. У судовому засіданні відповідач категорично стверджував, що позивачка діє неправомірно, бо межові знаки ним не порушувались, бетонний фундамент знаходиться на його частині земельної ділянки, і не погоджувався із висновком експерта, а представник відповідача вказував, що сторони під час виготовлення відповідачем державних актів погодились із межею, підстав для її відновлення немає, а тому бетоновідмощення під огорожу позивачка повинна ставити на своїй стороні. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 23.12.2002 року є власником домоволодіння - жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. Вказане домоволодіння розміщене на земельній ділянці розміром 0,15 га. Згідно витягу з рішення № 3 18 сесії Віньковецької селищної ради від 29.07.2009 року, [PERSON] надано дозвіл на розробку технічної документації щодо передачі у власність земельної ділянки розміром 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку по [ADDRESS], але приватизація позивачкою земельної ділянки для обслуговування належних їй будівель на теперішній час не проведена. Відповідач [PERSON] є власником житлового будинку із господарськими спорудами та земельної ділянки розміром 0,15 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки розміром 0,1120 га для ведення особистого селянського господарства за адресою [ADDRESS]. Наведене підтверджується матеріалами справи, в тому числі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03.06.2009 року, та державними актами на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 830973 та серії ЯЛ № 830974, виданих [PERSON] 26.04.2011 року на підставі рішення Віньковецької селищної ради № 04 від 12.10.2010 року. Допитаний як свідок провідний спеціаліст відділу Держземагенства Віньковецької РДА [PERSON] суду пояснив, що під час приватизації відповідачем земельної ділянки проводилась тахометрична зйомка, під час якої було виявлено збільшення його земельної ділянки на 0,120 га, а тому після прийняття селищною радою рішення про передачу землі у власність було затверджено матеріали інвентаризації на земельну ділянку в розмірі 0,2620. Межі земельної ділянки [PERSON] визначені у Державному акті. Згідно даних технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства [PERSON] в [ADDRESS], суміжний землекористувач [PERSON], тобто позивачка, під час приватизації земельної ділянки відповідачем, письмово погодила йому межу між їхніми земельними ділянками, що в кадастровому плані та державних актах позначена літерами А-Б. У червні 2013 року позивачка [PERSON] на земельній ділянці зі сторони відповідача почала спорудження паркану. Як вбачається із акту від 19.06.2013 року за підписом селищного голови Віньковецької селищної Ради В.О. Ананчука (а. с. 16), комісією у складі селищного голови В.О. Ананчука та секретаря селищної ради Свідерка В.І. при огляді садиб сторін виявлено, що [PERSON] у результаті зведення огорожі межові знаки не порушила, та зазначено, що зі сторони своєї садиби вона має право встановлювати огорожу. Згідно висновків помічника ДІМ Віньковецького РВ УМВС України у Хмельницькій області О.О. Балана від 21.06.2013 року та 24.06.2013 року, затверджених начальником Віньковецького РВ УМВС України у Хмельницькій області А.О. Дуранковим, проведеною перевіркою заяв [PERSON] встановлено, що протягом тривалого часу між сторонами існують суперечки. Коли [PERSON] почала будувати огорожу зі сторони домогосподарства [PERSON], то останній почав перешкоджати їй, а саме молотом обстукував фундамент зі сторони свого господарства, а із фотоілюстрацій, наданих суду позивачкою видно, як відповідач підставляє свою ногу при встановлені металевих листів на бетонний фундамент (а. с. 17-21). Начальник відділу регіонального розвитку містобудування та архітектури Віньковецької районної державної адміністрації [PERSON], допитаний судом у якості свідка за клопотанням сторони відповідача, у суді пояснив, що у липні 2013 року позивачка зверталась до нього приводу надання роз'яснень, чи можна зробити паркан висотою до 2 метрів у житловій забудові. Він роз'яснив їй, що рекомендована висота паркану 1.20 м -- 1.60 м, а якщо вище, то необхідно отримати дозвіл, надавши розрахунок на інсоляцію, або згоду сусіда. Крім того, свідок пояснив суду, що у Віньковецькому районі відсутні правила, які б регулювали висоту паркану, а Правилами благоустрою, що затверджені Віньковецькою селищною радою, дане питання не врегульоване. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Згідно з ч. ч. 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Власник майна, відповідно до ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено у судовому засіданні, і не заперечував відповідач, він вчиняє перешкоди позивачці у спорудженні нею огорожі між їхніми земельними ділянками у вигляді бетонного фундаменту та влаштованих на нього металевих листів, бо впевнений, що даний фундамент частково розміщується на його земельній ділянці. У зв'язку з такими твердженнями відповідача, суд за клопотанням позивачки призначив судову будівельно-технічну експертизу. Згідно з висновком експертизи № 104/13-26 від 18.11.2013 року, який не спростований відповідачем, розміри та конфігурація земельних ділянок по [ADDRESS], що належить [PERSON], визначені у державних актах на право власності на земельні ділянки, відповідають розмірам та конфігурації внесених до технічної документації, але фактичні межі земельних ділянок по [ADDRESS] частково не відповідають межам, встановленим державними актами. Зміщення межі із сторони [PERSON] внаслідок спорудження бетонного фундаменту під огорожею в сторону [PERSON] не виявлено. (а. с. 113-122) З'явившись за викликом суду для роз'яснення свого висновку, експерт Кульчицький С.В. у судовому засіданні пояснив, що межа між земельними ділянками сторін на місцевості, яка є однією прямою лінією, не відповідає межі, яка зазначена у технічній документації та державних актах на право власності на земельну ділянку [PERSON], оскільки в натурі дана межа йде клином, та у точці 7 (додаток № 2 до висновку експерта) зміщена в сторону позивачки на 23 см, а щоб її відновити, відповідачу у точці 7 необхідно змістити межу в свою сторону на таку ж відстань. Таким чином, дослідженими доказами спростовуються доводи відповідача про те, що позивачка здійснила будівництво бетонного фундаменту під паркан на частині належної йому земельної ділянки, оскільки експертом зафіксовано, що старі межові знаки між земельними ділянками сторін до кінця встановлені зі зміщенням у сторону [PERSON], які на місцевості підлягають відновленню з метою відповідності промірів ліній, площі та конфігурації державним актам. А тому вчиняючи [PERSON] перешкоди у спорудженні паркану, [PERSON] порушує її права як суміжного землекористувача. Будь яких достовірних, належних та допустимих доказів відповідач на підтвердження своїх пояснень, що позивачка споруджуючи паркан висотою більше ніж 1.60 м завдає йому як власнику сусідньої земельної ділянки якихось незручностей, чи перешкоджає у здійсненні користування земельною ділянкою шляхом облаштування бетонного фундаменту [PERSON] суду не надав, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необхідність зобов'язання відповідача усунення перешкод у спорудженні позивачкою паркану на своїй земельній ділянці. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають задоволенню вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат - судового збору у сумі 114,70 гривень та понесених витрат за проведення судової експертизи у сумі 2937,60 гривень.

Outcome: approved