Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини в якому просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в м. Полтаві Полтавської області, протягом двох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили. В обґрунтування позову вказувала, що [PERSON] помер [INFO] у м. Полтаві. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина на його спадкове майно, зокрема, Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Заявниця вказує, що, є єдиним спадкоємцем після смерті свого брата, інші спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні. За життя її брата [PERSON] , вона з ним була дуже близька, оскільки, враховуючи наявність у нього хронічного психічного захворювання з дитинства, останній потребував постійної сторонньої допомоги. Після смерті їх матері [PERSON] [INFO] , вона постійно опікувалась своїм братом та вимушена була, враховуючи його нездатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, постійно знаходиться поруч з ним. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25.10.2004 року [PERSON] визнано недієздатним та призначено над ним опіку. Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради № 1 від 11.01.2004 року призначено сестру [PERSON] , 1952 року народження, яка проживає в [ADDRESS] опікуном над недієздатним братом [PERSON] , 1963 року народження, який проживає в [ADDRESS] та зобов`язано забезпечити постійний належний догляд за ним. На підставі вказаного рішення виконавчого комітету, їй було видане відповідне посвідчення за № 84 про призначення опікуном над [PERSON] та його майном. У липні 2021 року вона звернулась до Четвертої Полтавської державної нотаріальної контори з наміром подати заяву про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , однак отримала відмову, державний нотаріус не прийняв заяву, та роз`яснив, що строк на прийняття спадщини пропущено та спадкову справу не заведено, та рекомендовано звернутись до суду для визначення додаткового строку на прийняття спадщини . Зазначені нею обставини свідчать про те, що спадщина після [PERSON] не була прийнята ніким із спадкоємців першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг за законом, які передбачені ЦК України. Вказувала, що дійсно пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті [INFO] брата [PERSON] з поважних причин, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, оскільки за станом здоров`я, фізично не могла вчасно звернутись до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Її стан здоров`я не дозволяв вчасно здійснити дії на прийняття спадщини. Ухвалою суду 26 серпня 2021 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 02 листопада 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач надав до суду заяву з клопотанням про розгляд справи у його відсутність. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду відповідач не надсилав. Про причину неявки відповідач суд не повідомив. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з чим суд на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши позовну заяву, дослідивши письмові матеріали справи і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , [INFO] , що доводиться наступними документами. [PERSON] помер [INFO] у м. Полтаві, відповідно до копії свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] , виданим Октябрським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 16.05.2016 року. Реєстрація смерті [PERSON] відбулась у Октябрському районному у місті Полтаві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, про що 16.05.2016 року складено відповідний актовий запис № 92. Згідно копії свідоцтва про поховання, реєстраційний номер [NUMBER] від 16.05.2016 року поховання [PERSON] було проведено на кладовищі, розміщеному у с. Розсошенці. З довідки КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради № 1352 від 01.07.2021 року слідує, що [PERSON] , [INFO] , дійсно був зареєстрований з 12.10.1979 року по день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Останній являвся співвласником вищевказаної квартири. Водночас, заявниця, [PERSON] , як власник вказаної квартири, зареєстрована у ній з 24.05.2016 року. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина на його спадкове майно, зокрема, Ѕ частку квартири [ADDRESS] . За життя [PERSON] та матері [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з приватизацією житла згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», ними було отримано свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] . Згідно вказаного свідоцтва про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] , виданого 21 лютого 1994 року відділом приватизації житла Полтавської міської ради народних депутатів посвідчено, що вказана квартира дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності: [PERSON] та [PERSON] . Право спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] на вищезазначену квартиру зареєстровано у встановленому порядку Колективним підприємством Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 21.02.1994 року в реєстровій книзі за № 113-15680, що підтверджується реєстровим написом на вказаному вище свідоцтві про право власності на житло(копія додається). Частиною 2 статті 112 ЦК УРСР (в редакції від 18.07.1963 року), яка була чинною на час набуття права власності на квартиру визначено, що майно може належати на праві спільної часткової або спільної сумісної власності. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 22, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є:серед іншого,квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). Так, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на день видачі вищевказаного свідоцтва про право власності на житло) визначено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Відповідно до п.12 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч.2 ст.370 ЦК України, ч.2 ст.372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Таким чином, якщо за життя співвласників презумпція рівності часток у праві спільної власності, в силу якої частки кожного із співвласників є рівними, може бути спростована договором між ними або рішенням суду, то після смерті одного зі співвласників вона стає неспростовною. Матір - [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у м. Полтава, відповідно до копії свідоцтва про її смерть серії [NUMBER] , виданого Полтавським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського обласного управління юстиції від 27.02.2004 року. Реєстрація її смерті відбулась у Полтавському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського обласного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів о смерть 27.02.2004 року зроблено запис за № 670 (копія вказаного свідоцтва додається). Згідно заповіту, посвідченого 04 грудня 2001 року державним нотаріусом Четвертої Полтавської державної нотаріальної контори Шимка О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2957, [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі все, що буде їй належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, в тому числі належну їй квартиру [ADDRESS] , заповідала, [PERSON] . Зважаючи, що приватизація квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] відбулась на двох осіб: [PERSON] та [PERSON] , частки кожного з них у праві спільної сумісної власності на квартиру були рівними та становили по Ѕ частка кожного. Відповідно до рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19.12.2007 року та ухвали про внесення виправлень у рішення суду від 16.01.2008 року у справі № 2-5755/07 визначено розмір ідеальних часток у праві спільної сумісної власності та квартиру [ADDRESS] за померлою [INFO] [PERSON] та [PERSON] рівними - по Ѕ частині за кожним, а також визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] . За заявницею, [PERSON] , право приватної спільної часткової власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19.12.2007 року та ухвали про внесення виправлень у рішення суду від 16.01.2008 року у справі № 2-5755/07, зареєстровано КП ПБТІ «Інвентаризатор» 20.02.2008 року, реєстраційний номер: 6996438, номер запису: 15680 в книзі: 113, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 17815212 від 20.02.2008 року. Статтею 1262 ЦК України визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Таким чином, відповідно до ст. 1262 ЦК України, [PERSON] , як рідна сестра померлого [INFO] [PERSON] , є його спадкоємцем другої черги за законом. Заявниця вказувала, що за життя [PERSON] , вона з ним була дуже близька, оскільки, враховуючи наявність у нього хронічного психічного захворювання з дитинства, останній потребував постійної сторонньої допомоги. Після смерті нашої матері [PERSON] [INFO] , вона постійно опікувалась своїм братом та вимушена була, враховуючи його нездатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, постійно знаходиться поруч з ним. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25.10.2004 року [PERSON] визнано недієздатним та призначено над ним опіку. Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради № 1 від 11.01.2004 року призначено сестру [PERSON] , 1952 року народження, яка проживає в [ADDRESS] опікуном над недієздатним братом [PERSON] , 1963 року народження, який проживає в [ADDRESS] та зобов`язано забезпечити постійний належний догляд за ним. На підставі вказаного рішення виконавчого комітету, їй було видане відповідне посвідчення за № 84 про призначення її опікуном над [PERSON] та його майном. Заявниця звернулась до Четвертої Полтавської державної нотаріальної контори з наміром подати заяву про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , однак отримала відмову, державний нотаріус не прийняв заяву, та роз`яснив, що строк на прийняття спадщини пропущено та спадкову справу не заведено, та рекомендовано звернутись до суду для визначення додаткового строку на прийняття спадщини (лист від 06.07.2021 року за вих. № 772/01-16 додається). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК України). Згідно ст. 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Статтею 1272 ЦК України визначені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз`яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Таким чином, за змістом ст. 1272 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року справа № 6-1320цс17. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. Як вказано Верховним Судом у постанові від 16.10.2019 року (справа № 521/8988/17) поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. [PERSON] , пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті [INFO] брата [PERSON] з поважних причин, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, оскільки за станом здоров`я, фізично не могла вчасно звернутись до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті1220,1222,1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. У абз. 6 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Виходячи з предмету спору, відповідно до ст.ст.12,13,77,81,89,229 ЦПК України обов`язок доказування поважності причин пропущення строку для сприйняття спадщини покладається на позивача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи до уваги викладене, оцінивши всі обставини справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем доведено наявність об`єктивних, непереборних та істотних труднощів для подання заяви про прийняття спадщини в межах строку, передбаченого ст. 1270 ЦК України, а тому позов підлягає задоволенню. А тому,

Outcome: approved