Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити юридичний факт, що [PERSON], яка народилася 05.09.1923 року в с. Луганське Артемівського району Донецької області, громадянка України померла 12.05.2016 року у м. Донецьк. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 12.05.2016 року померла її баба [PERSON]. 24.12.2007 року державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори по реєстру № 4-12638 був посвідчений заповіт, згідно якого її баба належну їй частку квартири [ADDRESS] заповіла їй, як своїй онуці. Свідоцтва про смерть її бабі за місцем її фактичної смерті у м. Донецьк не видавали. Вона особисто зверталась до Кіровоградського міського відділу державної реєстрації смертей [PERSON] управління юстиції у Кіровоградській області для отримання свідоцтва про смерть [PERSON], але у зв»язку з тим, що на підтвердження фату смерті [PERSON] пред»явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть. Заявник в судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в заяві. Представник Кіровоградського міського відділу державної реєстрації смертей [PERSON] управління юстиції у Кіровоградській області в судове засідання не зявився. Про час та день слухання справи повідомлений в установленому законом порядку. Суд, заслухавши пояснення заявника, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Зі змісту ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п. 7 ст. 273 ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п. 4 ст. 273 ЦПК і полягає у з'ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК. Судом встановлено, що згідно ксерокопії паспорту громадянина України [PERSON] народилася 05.09.1923 року у селі Луганське Артемівського району Донецької області (а.с.12). Згідно свідоцтва про право власності на житло № 6522 від 28.08.2007 р., виданого Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради вбачається, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] ? частка, [PERSON] ? частка (а.с.9). Відповідно до заповіту від 24.12.2007 року зареєстрованого в реєстрі за № 4-12638 [PERSON], на випадок своєї смерті розпорядження: належну їй частку квартири [ADDRESS], заповідає онуці [PERSON] (а.с.7). Згідно свідоцтва про народження УГ № 379614 батьками [PERSON], який народився 17.01.1945 року в с. Сталіно, записані [PERSON] Ананьєвич та [PERSON] (а.с.5). Згідно свідоцтва про народження VІ-НО № 317399 батьками [PERSON], яка народилася 14.11.1984 року в м. Донецьк, записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Згідно до лікарського свідоцтва про смерть № 182 виданого Кіровським відділення Республіканського бюро судово-медичної експертизи, затвердженої Міністерством здоровя Донецької народної республіки, [PERSON] померла 12.05.2016 року від хронічної мозкової недостатності ІІІ ст., церебрального атеросклерозу з гіпертензією. Після смерті бабусі заявниця в травні 2016 року звернулася до міського відділу по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області з метою отримання свідоцтва про смерть, однак їй було відмовлено через те, що державна реєстрація смерті відповідно до діючого законодавства проводиться на підставі медичного свідоцтва про смерть, за формою затвердженою наказом МОЗ України, а документи видані державними органами на окупованій території є недійсними і не створює правових наслідків. Як встановлено, заявниця має намір встановити факт смерті бабусі, оскільки це має юридичне значення, а саме для оформлення спадкових прав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до п. 1 Постанови Верховної [PERSON] України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Частиною 1 статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Згідно до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження, або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховної Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved