Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

В суд звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами 11.03.2001 року було зареєстровано шлюб. Від спільного шлюбу мають двох повнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За час сімейного життя склались обставини, за яких сторони проживають окремо у зв`язку з напруженими відносинами, конфліктами та сварками. Відповідач прийняв рішення переїхати до квартири своїх батьків. Відповідач залишилась проживати у їхній квартирі разом з дітьми. За час окремого проживання відносини налагодити не вдалось, відповідач з дітьми не спілкується та з ними не бачиться, не підтримує їх матеріально. Це призвело до небажання позивача проживати разом з відповідачем, однак наміру розривати шлюб вона не має. Відповідач має у частковій власності інше житло. Тому, з метою уникнення конфліктів та негативних дій, з урахуванням інтересів дітей, просить встановити режим окремого проживання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. В матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи за її відсутності та повне підтримання позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився та подав до суду заяву у якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Згідно ч.3 ст.\~200\~ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено з копії свідоцтва про одруження [NUMBER] від 11.03.2001 року сторони перебувають у шлюбі. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження [NUMBER] , 1-ГЮ № [NUMBER] , 1-ГЮ № [NUMBER] та [NUMBER] , відповідно. Відповідно до ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя (ст. 119 СК України). Відповідно до ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при застосуванні положень статей 119, 120 СК України, судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Як вбачається зі змісту ст. 119 СК України, для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження наступні обставини: неможливість та небажання дружини і чоловіка проживати спільно; сторони проживають за різними адресами і сімейні відносини між подружжям припинені, заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved