Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] - про визнання заповіту недійсним. Позивач при зверненні до суду мотивувала свої вимоги тим, що [INFO] року помер її батько [PERSON], після його смерті відкрилася спадщина лише на 1/2 частину квартири [ADDRESS], оскільки інша частина належить її матері [PERSON] Позивач зазначала, що батько був інвалідом ІІ групи у зв'язку з наявними психічними розладами. В 2010 році батько переніс інсульт. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.03.2010 року [PERSON] був визнаний недієздатним. 01 липня 2013 року, в зв'язку з наростаючою агресивністю, сім'я була змушена помістити [PERSON] до Пуща-Водицького психо-неврологічного інтернату де він і помер [INFO] Позивач зазначала, що за своє життя, а саме 16 листопада 2009 року батько зробив заповіт на ім'я [PERSON], за яким заповідав йому квартиру [ADDRESS]. Позивач стверджує, що [PERSON] на момент вчинення заповіту не віддавав звіт своїм діям та не міг керувати ними, в зв'язку з чим просила суд: визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Карташовою Н. В. від 16. 11. 2009 року. Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність в якій також зазначено, що представник позивача не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, свого представника до суду не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, жодних заяв чи клопотань до суду не подавав. Третя особа в судове засідання не з'явилась, свого представника до суду не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила, жодних заяв чи клопотань до суду не подавала. Суд, відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутність сторін, оскільки неявка сторін не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував представник позивача. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (том 1 а.с. 6). Вбачається, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.11.1999 р. (том 1 а.с. 13). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.12.2013 р. за колишньою дружиною померлого [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири, як на частину спільної сумісної власності подружжя (том 1 а.с. 10-12). Вбачається, що позивач [PERSON] у встановлений законом строк звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. З аналогічними заявами звернулися третя особа - [PERSON] та відповідач [PERSON], на ім'я якого батько 16 листопада 2009 р. вчинив заповіт, яким заповідав йому квартиру [ADDRESS]. Встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.03.2011 року [PERSON] був визнаний недієздатним (том 1 а.с. 9). Вбачається, що 01 липня 2013 року, в зв'язку з наростаючою агресивністю, сім'я була змушена помістити [PERSON] до Пуща-Водицького психо-неврологічного інтернату де він і помер [INFO], що підтверджується копією довідки №106 від 02. 04. 2014 року (том 1 а.с. 5). Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб які беруть участь у справі, виникає спір. В силу положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, позивачем в якості доказу наданий Акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 36 від 18.01.2011 року, у Висновку якого зазначено, що на момент проведення експертизи [PERSON] страждав стійким психічним розладом у вигляді: Органічного бердового (шизофреноподібного) розладу (згідно МКБ-10:F-06.2) і за своїм психічним станом в даний час не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (том 1 а.с. 14-20). Також позивачем до суду була надана довідка Пуща-Водицького психо-неврологічного інтернату від 02.04.2014 р. за № 106 (том 1 а.с. 5), з якої вбачається, що [PERSON] перебував в інтернаті з 02.07.2013 р. по [INFO] р., тобто по день своєї смерті. В процесі розгляду справи в якості свідка була допитана [PERSON], яка суду пояснила, що вона є головою правління ЖБК, де жив [PERSON], розповіла, що [PERSON] поводив себе агресивно, неадекватно, в його кімнаті все було поламано, побито, міг прийти на засідання правління і пропонувати подарувати комусь свою квартиру, він вважав свою дружину ворогом і що вона хоче його отруїти. Також в якості свідка була допитана [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що знала [PERSON] з 1996 року, до 2000 року вони дружили сім'ями, в 2007 році вона була в квартирі [PERSON] на день народженні у онука. [PERSON] був налаштований агресивно, вибігав голий з кімнати, говорив, що його хочуть отруїти. Останній раз була в квартирі 19.09.2007 року на день народженні у його дружини, вийшов голий, розповідав, що був у ванні і там була чорна вода, говорив, що вона нас також хоче отруїти. Окрім того в якості свідка була допитана [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що працювала разом з дружиною [PERSON], в 1996 році була завідуючою І терапевтичним відділенням. Наприкінці 90-х років [PERSON] попросила відвідати її чоловіка та проконсультувати її. Пояснила, що він був психічно не врівноважений, не доступний контакту, не міг орієнтуватися у місці та часі. Також в процесі розгляду справи в якості свідка була допита [PERSON], яка є рідною тіткою відповідача, яка надала суду пояснення з приводу того, що постійно підтримувала тісні стосунки з [PERSON], оскільки є його рідною сестрою, зазначала що часто спілкувалась з покійним. Окрім того пояснила суду, що [PERSON] за життя мав погані стосунки з позивачем [PERSON] та її матір'ю, а також зазначала те, що у [PERSON] була адекватна поведінка. Щодо показів допитаних свідків в даній справі, суд вважає за доцільне зазначити наступне. Участь свідка в судовому засіданні і дача правдивих показань - обов'язок, який забезпечується цивільною процесуальною відповідальністю і кримінальною відповідальністю. На об'єктивність і повноту показань свідків про відомі їм обставини можуть впливати інші існуючі неправові зв'язки між свідками і сторонами - товариські, родинні, громадські, моральні та психологічні фактори, які при дослідженні і оцінці показань свідків судом підлягають урахуванню. Для можливого використання показань свідків у справі встановлені дві умови: правильність сприйняття обставин, що мають значення для справи, і дача про них правильних показань. Сприйняття може відбуватися в безпосередній або в опосередкованій формі. Особисте сприймання свідком дій (бездіяльності) чи подій може відтворюватися по-різному під впливом об'єктивних умов - відстань, видимість, стан погоди і часу, суб'єктивних умов - гострота зору, притуплення слуху тощо. При опосередкованому сприйнятті свідок довідується про факти з повідомлень інших осіб, тому створюються умови для неправильного їх сприйняття. З урахуванням зазначеного, суд при дослідженні і оцінці показань свідків враховує нормативно встановлені умови, а саме: можливість їх використання в цивільному процесі, відношення їх до даної справи і стосунки з сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, характер їх заінтересованості в справі, а також враховує ту обставину, що кожний із допитаних в судовому засіданні свідків, свідчив на користь сторони у справі, яка заявляла клопотання про допит даного свідка в судовому засіданні. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із вимогами ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Заповітом, відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно із ч.1 ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. В процесі розгляду справи, для визначення психічного стану померлого [PERSON] судом за клопотанням представника позивача була призначена посмертна судова психіатрична експертиза, яка була доручена експертам Київського міського Центру судово-психіатричної експертизи. Відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи № 687 від 26. 09. 2016 року (том 2 а.с. 2-6), [PERSON], [INFO], що мешкав у [ADDRESS], станом на 16.11.2009 р. страждав на стійкий хронічний психічний розлад: Органічний шизофреноподібний (маячний) (0F06.2, згідно МКХ-10). [PERSON] за своїм психічним станом на час складання заповіту 16.11.2009 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Зазначена обставина свідчить про те, що на час складання заповіту [PERSON] не мав повної дієздатності, що є підставою для визнання заповіту недійсним, в зв'язку з чим суд приходить до висновку про задоволення позову. З урахуванням того, що суд дійшов до висновку про задоволення позову, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved