Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-02 00:00:00

[PERSON] пред'явила в суді позов до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та виділ з спільного майна подружжя. У обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 15.06.1980 року. Подружні стосунки припинені двадцять років назад, офіційно шлюб розірвано 05.04.2016 року. Під час шлюбу сторонами придбано ряд об'єктів нерухомого майна, в тому числі квартиру під [ADDRESS] та побудовано гараж по [ADDRESS]. [PERSON] просить визнати спільною сумісною власністю подружжя гараж по [ADDRESS] і виділити їй у власність, з спільної сумісної власності подружжя вказаний гараж та квартиру [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. Позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримали частково, від вимоги щодо стягнення судових витрат з відповідача відмовилися, просили ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснив суду, що ще 20 років назад вони з дружиною фактично поділили спільне майно і їй у власність залишилася квартира [ADDRESS], в якій вона проживає до цього часу та побудований ними гараж біля цього житлового будинку. Згода між ними про виділ колишній дружині [PERSON] квартири і гаража досягнута давно, але угода не оформлена юридично. У даний час він перебуває в місцях позбавлення волі, тому позбавлений можливості іншим чином узаконити виділ із спільної сумісної власності подружжя колишній дружині квартири і гаража. Просив ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем, суд, за результатами підготовчого провадження ухвалює судове рішення в порядку, встановленому ст.206 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи спір, суд встановив, що сторони даного цивільно - правового спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.06.1980 року, який рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 05.04.2016 року розірвано (а.с.9). Під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], серед іншого нерухомого майна, придбано квартиру під [ADDRESS] Право спільної сумісної власності на вказану квартиру не оспорюється, і підтверджується договором купівлі - продажу квартири, посвідченим державним нотаріусом Шаргородської нотаріальної контори Вінницької області 14.05.1992 року за реєстром №1035, зареєстрованим у Могилів - Подільському МБТІ Вінницької області 04.02.1993 року за № 753 (а.с. 10 - 14) У 1987 році сторонами біля вказаного будинку збудовано гараж, який не прийнято в експлуатацію до 05.08.1992 року, і на який відстутні правовстановлюючі документи. Разом з тим, рішення виконавчого комітету Шаргородської міської ради народних депутатів № 144 від 09.09.1987 року про виділення [PERSON] земельної ділянки та надання дозволу на будівництво гаража по вулиці Будівельників в м. Шаргород Вінницької області, висновок про технічний стан, вартість гаража та технічний паспорт (а.с.29 - 40) дають підстави для визнання означеного гаража спільною сумісною власністю подружжя, в судовому порядку. Отже, спірні квартира та гараж є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, як майно набуте за час шлюбу, і за взаємною згодою сторін підлягає виділенню у власність [PERSON] Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з положеннями ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За приписами ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Шлюбний договір між подружжям [PERSON] та [PERSON] не укладався і інших домовленостей між ними не було . Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому у суда наявні підстави для прийняття визнання позову і задоволення позову у підготовчому судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України.

Outcome: approved