Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивача підтримали повністю, з підстав викладених у позовній заяві, просили суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] . Представник третьої особи Подкаура О.М. , в судовому засіданні підтримала висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] . Відповідач [PERSON] , повідомлений належним чином про дату час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, надіслав до суду відзив на позов, у якому вказав, що позовні вимоги не визнає, заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві, просила суд відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду показала, що позивач [PERSON] є її донькою. Позивач перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають сина [PERSON] . [PERSON] один раз бачив дитину, не цікавиться нею, матеріально не допомагає, з пологового будинку дитину не забирав. Суд, заслухавши позивача [PERSON] , представника позивача [PERSON] , представника третьої особи Подкауру О.М, представника відповідача [PERSON]., свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] є батьком малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 26 липня 2011 року. Як зазначено у позовній заяві, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 26 листопада 2010 року по 07 листопада 2018 року, що стверджується копією рішення Рівненського міського суду від 07 листопада 2018 року, яке наявне в матеріалах справи, проте з січня 2011 року спільно не проживають. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2011 року по цивільній справі №2-5364/11 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 26 листопада 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області змінено спосіб стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] з 300 грн. щомісячно на ј частину з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, здійсненого державним виконавцем Рівненського міського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Львів) заборгованість зі сплати аліментів згідно виконавчого листа №2-5364, виданого 22.12.2011 року Рівненським міським судом Рівненської області станом на 04.03.2020 року становить 34 693,42 грн., за період з 09 серпня 2011 року по 05 березня 2019 року аліменти відповідачем не сплачувались. Відповідно до довідки №166 від 21.02.2020 року, що видана директором Тучинської спеціальної шкоди І-ІІ ступенів Рівненської обласної ради Мичак Т.В. [PERSON] навчається у 1-Б класі Тучинської спеціальної школи І-ІІ ступенів Рівненської обласної ради і перебуває на неповному державному утриманні. Батько не бере участі у вихованні дитини. У характеристиці на [PERSON] , що видана директором Тучинської спеціальної школи І-ІІ ступенів Рівненської обласної ради Мичако Т.В. та класним керівником Рисвянець О.В. зазначено, що всі турботи у навчально-виховному процесі дитини покладені на маму. Вона постійно спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться його шкільним життям та успіхами у навчанні, відвідує батьківські збори. Батько учня контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, із вчителями не спілкується. Дитину до школи привозить і забирає мати. Як вбачається із довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №803461 [PERSON] , [INFO] є інвалідом другої групи загального захворювання з ураженням внутрішніх органів з 06.08.2020 року. Довідка видана на строк до 01 вересня 2021року. Відповідно до копії форми ОК-5 індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] , останній у 2008 році отримав дохід у розмірі 2858,49 грн., у 2016 році 189,45 грн. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцип 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. З огляду на ст.6 Конвенції ООН «Про захист прав людини та основоположних свобод», яка згідно Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є обов`язковою для застосування національними судами, зміст якої передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Частиною 1 ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.ст.12, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати і батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] №08-1153 від 26.10.2020 року, батько дитини заперечує щодо позбавлення його батьківських прав стосовно сина. Пояснив, що останній раз бачив [PERSON] в 2017 році. Аліменти на утримання дитини не сплачує у зв`язку з тим, що не має можливості через інвалідність. Комісія, з питань захисту прав дитини, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради прийняла рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON] , [INFO] . Статтею 150 СК України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, крім іншого, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15, 16, 17 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем [PERSON] не надано суду доказів існування обставин, які б виключали його винну поведінку щодо свідомого та умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо сина. Будь яких доказів того, що наявні у відповідача захворювання та його інвалідність перешкоджають спілкуванню з сином, як він зазначає у своєму відзиві, останнім суду не надано. Не надано ним також і доказів того, що він вчиняв дії спрямовані на спілкування з дитиною, а позивач створювала йому у цьому перешкоди. Досліджені під час розгляду справи матеріали беззаперечно доводять свідоме нехтування відповідачем виконанням покладених на нього батьківських обов`язків. [PERSON] не спілкується із сином, не виявляє щодо нього батьківської турботи та любові, не цікавиться його життям та здоров`ям, матеріально не допомагає, участі у вихованні жодним чином не бере, що в сукупності суд розцінює, як ухилення від виконання ним батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] . Оскільки, позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина буде відповідати інтересам дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі, відповідача слід позбавити батьківських прав відносно його малолітнього сина як такого, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved