Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про вселення в квартиру. У позовній заяві позивач вказує, що 27 квітня 1994 року помер її батько [PERSON]. 12 квітня 1995 року Гадяцькою держнотконторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку з допоміжними господарчими будівлями, що знаходиться по вул. Садова, 9 в м. Гадяч Полтавської області на її ім'я та на ім'я [PERSON] - матері померлого, за реєстровим № 1293, тобто їм належить по ? частині будинку кожній. Також [PERSON] на підставі рішення Гадяцького районного суду від 12.01.1976 по справі № 2-25 належала 1/2 частина цього ж будинку, але 19.03.2008 вона подарувала належні їй 3/4 частини житлового будинку по вул. Садова, 9 в місті Гадяч Полтавської області відповідачу [PERSON]. Договір дарування був посвідчений цього ж дня приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1057. Позивач позбавлена можливості проживати у будинку за адресою: вул. Садова, 9, м. Гадяч Полтавської області, оскільки відповідач [PERSON] не дозволяє їй навіть зайти на подвір'я, змінила замки та не впускає її до житла, чим чинить перешкоди для її вселення до будинку, 1/4 частина якого належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину. Незважаючи на її неодноразові звернення, відповідач продовжує перешкоджати їй користуватися житловим приміщенням, у зв'язку з чим вона змушена тимчасово проживати у своєї бабусі [PERSON] по вул. Ярова, буд. 21 в м. Гадяч Полтавської області, тому звернулась до суду з позовом, в якому просила вселити її до вищевказаного житла та стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги про її вселення до спірного будинку, та просила їх задовольнити, суду пояснила, що в даний час проживає у своєї бабусі [PERSON] по вул. Ярова, буд. 21 в м. Гадяч Полтавської області, оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні належною їй ? частиною житлового будинку, не надаючи ключів від вхідних дверей та у звязку зі спором щодо її частини, в якій вона має проживати. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала, надала свої заперечення проти позову, суду пояснила, що не чинить жодних перешкод [PERSON] у користуванні належною їй частиною будинку. Окрім того, позивач не зверталась до неї з питанням вселення до житла. Третя особа на стороні позивача [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, суду надала пояснення, що позивач є її онукою, а відповідач колишньою дружиною її сина, з яким вона в даний час не проживає. Після успадкування її, як матері та позивачки, як доньки після померлого іншого сина, вона подарувала відповідачу належну частку житлового будинку, в якому [PERSON] в даний час проживає. Позивач неодноразово зверталася до відповідача по питанню вселення у будинок, ? частина якого належить їй на праві власності, але відповідач їй відмовляє в цьому, оскільки між ними існує спір щодо належності житлових приміщень. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про примусове вселення підлягають до задоволення, з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], як дочка та мати померлого [PERSON] успадкували 1/2 частину будинку А-1, жилою площею 23,0 кв.м. з допоміжними господарськими будівлями: сарай літ. Г, гараж літ. В, вбиральня літ. Г, огорожа № 1, розташованих на земельній ділянці місцевої ради, про що свідчить Свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.04.1995, посвідчене державним нотаріусом Гадяцької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстроване в реєстрі за № 1294. Згідно договору дарування від 19.03.2008, посвідченого приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1057, [PERSON] подарувала безоплатно [PERSON] належні їй на підставі рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 12.01.1976 та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.04.1995, 3/4 частини будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходяться по вул. Садова, 9 в м. Гадяч Полтавської області. Тобто з вищевикладеного слідує, що відповідачу [PERSON] належить 3/4 частини будинку за адресою: вул. Садова, 9 в м. Гадяч Полтавської області, а позивач [PERSON] є власником іншої 1/4 частини даного житлового будинку. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до вимог ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як роз'яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Право громадян на житло передбачено ст. 1 ЖК України. У статтях 47 та 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливіше соціально-економічне право. Права власника житлового будинку, квартири визначені законодавцем у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 358 ЦК, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Виходячи з положень ст. 13 ЦК України, право власності має обмеження. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що порушені права позивача на користування власністю, зокрема ? частиною будинку, підлягають захисту шляхом вселення до спірного будинку. Окрім того, підлягають до задоволення і позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні нею, як співвласником, житловим будинком. Що стосується посилання представника відповідача, як на докази спростування заявлених позовних вимог позивача щодо перешкоджання у користуванні та розпорядженні будинком, а саме на інформацію надану Гадяцькою міською радою та Гадяцьким відділом поліції, про те, що позивач не зверталася до зазначених органів з цих питань, то суд вважає дане твердження є безпідставним, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між сторонами існує неврегульований спір щодо користування їхньою спільною власністю житловим будинком по вул. Садова, 9 в м. Гадяч Полтавської області, про що підтвердила позивач, який мав місце, як на момент звернення позивача до суду так і має місце на час закінчення розгляду справи по суті та постановлення рішення у справі, так як з моменту звернення позивача до суду пройшов певний проміжок часу, за який у судових засіданнях оголошувалася неодноразового перерва, але відповідач не вчинив ніяких дій, які б забезпечили доступ позивача до будинку. Звернення до вищезазначених органів не є обовязком власника, у разі порушення його права на користування та розпоряджання своїм майном, як і не є обовязком доказування неправомірності дій відповідача у вчиненні йому перешкод, повязаних з користуванням та розпорядженням своїм майном, а вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки. Показання допитаних у судовому засідання за клопотанням відповідача свідків [PERSON], яка є сусідкою відповідача та [PERSON], яка працює разом з відповідачем, з показань, яких вбачається, що за їхньої присутності позивач не зверталася до відповідача по питанню вселення у будинок, суд вважає не можуть бути взяті до уваги, оскільки дані особи разом не проживають з відповідачем, не ведуть з нею спільне господарство, а тому могли і не бути присутніми під час спілкування позивача та відповідача щодо вирішення спору повязаного із вселенням у будинок. Натомість допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду підтвердила, що позивач [PERSON] у даний час проживає з бабусею [PERSON], хоча має у власності частку у будинку, яку успадкувала після смерті батька, в якому проживає відповідач. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд також присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач [PERSON] відмовилася від заявленої вимоги щодо стягнення з відповідача витрат понесених по сплаті судового збору.

Outcome: approved