Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості та виселення. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що починаючи з 1995 року між позивачем і Міністерством оборони України було укладено ряд договорів про підготовку спеціалістів та про надання у тимчасове користування належних позивачу приміщень, зокрема і блоку-секції у гуртожитку [ADDRESS] для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей на термін навчання. Вказаними договорами було і визначено обов'язки проживаючих у гуртожитку по оплаті за тимчасове користування житловими приміщеннями та спожиту електроенергію. 19.08.2009 року між позивачем і Міністерством оборони України було укладено додаткову угоду №303/44/09, за якою міністерство зобов'язалось у строк до кінця 2011 року вивільнити займані сім'ями військовослужбовців житлові кімнати у гуртожитку [ADDRESS]. Відповідачам було надано у тимчасове користування кімнати [ADDRESS], в яких вони фактично проживали як під час дії договорів так і після їх закінчення, а тому були зобов'язані у повному обсязі і своєчасно здійснити оплату займаних ними ліжко-місць. Борг відповідачів складає 33645 грн 15 к. Ухвалою суду від 04.03.2014 року позовні вимоги Київського університету імені Тараса Шевченка в частині стягнення заборгованості та виселення [PERSON] залишені без розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтвердила викладені у позовній заяві обставини, підтримала позовні вимоги, з підстав викладених у позові просила його задовольнити та стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість у сумі 33645 грн 15 к., та усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідача із займаних ними кімнат [ADDRESS], а також стягнути судовий збір. Відповідач не визнав позов в судовому засіданні, з викладених у письмових запереченнях (а.с.66-72) підстав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог університету. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянувши надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. З обставин, наведених у позовній заяві, які згідно з ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що власником гуртожитку [ADDRESS] є Київський національний університет імені Тараса Шевченка. В судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорюється, що за умовами договору від 11.09.1995 року і додаткових угод до нього №07-94 від 21.02.1997 року , №07-94-1 від 28.10.1998 року, Київським національним університетом було передано у тимчасове користування Міністерству оборони України блок-секції у гуртожитку [ADDRESS] для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей на строк навчання. П.2.10 додаткової угоди №07-94-1 від 28.10.1998 року до договору від 11.09.1995 року «Про підготовку спеціалістів», покладено обов'язок на проживаючі сім'ї військовослужбовців щодо самостійної оплати за проживання. Згідно додаткової угоди №303/44/09 від 19.08.2009 року до договору №135 «Про підготовку спеціалістів» від 22.12.1997 року, Міністерство оборони України зобов'язалось у строк до 31.12.2011 року вивільнити житлові кімнати в студентському гуртожитку [ADDRESS] та передати їх позивачу/а.с.14-16/. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p ., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм май-ном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.ст.379,382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Суд критично відноситься до тверджень відповідача, які викладені у письмових запереченнях та на яких він наголошував у судовому засіданні, оскільки відносини, що склались між відповідачами і Міністерством оборони України не створюють жодних зобов'язань для позивача, як власника майна. Враховуючи беззаперечний факт відсутності між позивачем та відповідачами будь-яких договірних відносин з приводу проживання в житловому приміщенні за вище вказаною адресою заявлені позовні щодо виселення останніх підлягають задоволенню. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно розрахунку заборгованості, за відповідачами рахується заборгованість у сумі 33645 грн 15 к., зокрема заборгованість за проживання та використану електроенергію/а.с.94-98/. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доводи відповідача з приводу тарифів, наданих позивачем житлово-комунальних послуг, за відсутності жодного належного та допустимого доказу, є лише припущенням, та не являється предметом доказування у даній справі. За правилами ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про законність і обґрунтованість заявлених позовних вимог Київського національного університету імені Тараса Шевченка та необхідність їх задоволення у повному обсязі. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 336 грн 45 к. На підставі викладеного та

Outcome: approved