Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 01.08.2017 року звернулась заявниця [PERSON] із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначаючи, що в її свідоцтві про народження батьками вказано: батько [PERSON], за національністю росіянин, мати - [PERSON] за національністю німка. ЇЇ національність не вказувалась. Дошлюбне прізвище її матері вказано як [PERSON]. В свою чергу [PERSON] народилась від матері [PERSON] [PERSON] за національністю німка та батька [PERSON] за національностю німець. Заявниця відносить себе до німецької національності і на даний час бажає відновити та підтвердити свою дійсну національність. Представник заявниці в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, надала суду заяву, згідно якої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Департамент у справах релігій та національностей Міністерства культури України в судове засідання не з`явився, про дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином, а саме рекомендованою кореспонденцією. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] ( дошлюбне прізвище [PERSON] ), народилась [INFO] року, місце народження : Москаленський з/р, Мар`янівського району,Омської області, про що складено актовий запис про народження за № 17. В указаному свідоцтві про народження її батьками вказано: батько [PERSON], за національністю росіянин, мати - [PERSON] за національністю німка. ЇЇ національність не вказувалась. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу 02.01.1988 року заявниця уклала шлюб з [PERSON] , про що було складено актовий запис про укладення шлюбу №02 від 02.01.1998 року міським відділом РАГСу міста Омськ . Після укладення шлюбу присвоєно прізвище [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , яке повторно видане Шербакульською сільською радою Шербакульського району Західно-Сибірського краю 19 травня 2016 року, дошлюбне прізвище матері заявниці вказано, як [PERSON], яка народилась [INFO] року в селі Шербакуль, Шербакульського району Омської області, актовий запис № 47. В указаному свідоцтві батьками [PERSON] ( [PERSON] - рос. мова) зазначено: батько [PERSON] ([PERSON] рос. мова)за національністю німець, мати- [PERSON] рос. мова.) за національністю німка. Таким чином данні особи є бабусею та дідусем заявниці. 30.08.1962 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що 30.08.1962 року був складений актовий запис за № 36 Москаленською сільською радою Мар`янівського району,Омської області. Після укладення шлюбу було присвоєно прізвище [PERSON]. В свідоцтві національність не вказувалась. Довідками Управління МВС по Омській області № 9/13 від 09.07.1957 року також підтверджується приналежність [PERSON] та [PERSON] до осіб німецької національності. Крім того, на теперішній час, родичі заявниці проживають в ФРН, що підтверджуються посвідченнями особи. [PERSON] все життя усвідомлювала та ідентифікувала себе німкенею за національністю та відносила себе до етносу-німці. Остання хоче відновити та зберегти етнічне походження свого роду, відповідно до положень Закону України « Про національні меншини», і тому вимушена звернутися до суду із відповідною заявою. Чинним законодавством України не встановлено іншого порядку встановлення, зміни, обрання або відновлення національності, у зв'язку з чим вона також вимушена звернутися до суду. Таким чином, самий факт належності заявниці до німецької національності підтверджується сукупністю взаємоузгоджених письмових доказів. Частиною першою ст. 256 ЦПК України, встановлений перелік справ про встановлення юридичних фактів, згідно якого, суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі й щодо встановлення фактів від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення У відповідності з вимогами ст.ст. 269, 270, 300 ЦК України, право на національність є особистим немайновим правом. Відповідно до ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст.271 цього ж кодексу, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя. Згідно зі ст. 300 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні», до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Відповідно до ст.4 Закону України «Про національні меншини в Україні», відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов'язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, яка ратифікована Законом України № 703/97-ВР від 09.12.1997 року "Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин", кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 цієї Конвенції визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Згідно з абз. 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Статтею 8 Європейської Конвенції щодо захист у прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. За практикою Європейського суду з прав людини, яка в Україні є джерелом права, поняття приватного життя та сфера дії ст. 8 Конвенції розповсюджується й на право фізичної особи на самоідентифікацію, в тому числі щодо визначення імені, релігійних переконань, статі тощо. З цього вбачається, що поняття поваги до приватного життя може охоплювати й повагу до національної самоідентифікації особи. Як зазначається у п. 37 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гарнага проти України», хоча мета статті 8 Конвенції головним чином стосується захисту особи від свавільного втручання державних органів, вона не лише зобов'язує державу утриматися від такого втручання, але й покладає на неї позитивні зобов'язання, властиві дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Якщо межі між позитивними та негативними зобов'язаннями держави за статтею 8 не можна визначити з достатньою точністю, то застосовні принципи, тим не менш, є подібними. В обох контекстах слід дотримуватись справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що ігнорування з боку державних органів національної самоідентифікації особи, в тому числі шляхом невнесення відповідних відомостей до офіційних документів про таку особу, становить втручання у приватне життя, яке виходить за межі, визначені у ст. 8 Конвенції.

Outcome: approved