Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Ізюмський районний сектор Головного управління ДМС у Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначив, що він є інвалідом-дитинства 2 групи довічно. На підставі договору дарування від 16 липня 2004 року, зареєстрованого за № 3197 приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Кардашиною Г.І., він є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрована відповідачка по справі, його матір - [PERSON] . З кінця 2013 року і до теперішнього часу відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, речей, які б їй належали, у квартирі не має, вона не оплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні квартири. Згідно довідок наданих комунальними підприємствами заборгованість по комунальним платежам сягає майже 30 тисячі гривень. Де знаходиться відповідач не знає, давно з нею не спілкується. Просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Заочним рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20.11.2017 року позов [PERSON] задоволено повністю. Визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . 17.12.2018 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 23 квітня 2019 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Скасоване заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20.11.2017 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Ізюмський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи, втратившою право користування житловим приміщенням та призначено підготовче засідання. 09.08.2019 року представником позивача [PERSON] надано заяву про зміну позову, в якій просила визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . 12.08.2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Ізюмський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючи на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Право приватної власності на вказану квартиру набула після укладання договору купівлі-продажу, укладеному між [PERSON] і нею 11 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Кардашиною Г.І. та зареєстрованого в реєстрі за №40. Ухвалою суду від 12 серпня 2019 року допущено вступ [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Ізюмський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області 13.11.2019 року закрито підготовче провадження призначено справу до судового розгляду по суті. [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Його представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підтримала та просила задовольнити. [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Її представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечувала, вказувала, щоб він її прописав у своїй квартирі, їй потрібно мати зареєстроване місце проживання. Проти позовних вимог [PERSON] не заперечувала та вказала, що не має до неї претензій. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона є дружиною позивача. В 2004 році [PERSON] подарувала своєму синові [PERSON] квартиру [ADDRESS] , але проживала в ній. В 2013 році відповідачка виїхала з квартири, забравши свої речі. В 2018 році подзвонила сину і вимагала гроші за дану квартиру. Вказує, що у [PERSON] є свій дім у м. Краматорськ, в якому вона проживає разом зі своїм співмешканцем. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, вона є сестрою позивача та відповідно донькою відповідача. Вказує, що зі слів брата їй стало відомо, що мати [PERSON] подарувала своєму синові [PERSON] квартиру [ADDRESS] , але продовжувала сама в ній жити. Її ніхто не турбував, не виганяв. Але в 2013 році зібрала свої речі і виїхала з квартири в невідомому напрямку, нікому нічого не сказавши. Зі слів брата стало відомо, що мати мешкає в м. Краматорськ. Зв`язку з нею не було, а дзвонила інколи та із невідомих номерів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що на час проживання [PERSON] у спірній квартирі вона була її сусідкою. Приблизно 6-8 років тому [PERSON] виїхала з вищезазначеної квартири. Через певний час вона повернулась з якимсь чоловіком та сказала, що вони будуть проживати в м. Краматорську. Забравши свої речі, вони поїхали. І більше вона не повернулась. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що на час проживання [PERSON] у спірній квартирі він був її сусідом. Приблизно 5-6 років назад [PERSON] виїхала з даної квартири. Між позивачем та відповідачем був скандал, вона судилися за цю квартиру. [PERSON] через деякий час повернулась, забрала речі з кварти і поїхала. Більше не поверталась. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, позивач [PERSON] є інвалідом-дитинства 2 групи довічно, що підтверджується копією посвідчення серія [NUMBER] . Позивачу на підставі договору дарування від 16 липня 2004 року, зареєстрованого за № 3197 приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Кардашиною Г.І., [PERSON] до 11.01.2018 року був власником квартири [ADDRESS] . (а.с.8). Ухвалою суду від 25.11.2011 року затверджено мирову угоду сторін по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, а саме: 1. [PERSON] не має претензій до [PERSON] стосовно договору дарування квартири [ADDRESS] і не буде їх мати в подальшому. 2. [PERSON] згоден, що [PERSON] зареєстрована та мешкає в даній квартирі і він не буде чинити їй перешкод в користуванні нею даного житла довічно. Провадження по справі закрито. В акті не проживання, виданого Комунальним житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством-1 від 11.07.2017, та акті обстеження житлового приміщення від 12.07.2017 р. зазначено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 2002 року, але за даною адресою не проживає з 2013 року, особистих речей і будь-якого майна не виявлено. 11 січня 2018 року [PERSON] здійснив продаж квартири [ADDRESS] іншій особі [PERSON] згідно говору купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Ізюмського міського територіального округу Харківської області Кардашиною Г.І. 11.01.2018 р. та зареєстрованого в реєстрі за № 40. На підставі цього 12.08.2019 року [PERSON] , як новий власник квартири, звернулась з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Ізюмський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючи на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно листа т.в.о. начальника Ізюмського районного сектора Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 14.05.2019 року повідомлено, що питаннями реєстрації місця проживання громадян та зняття з реєстрації місця проживання займаються сільські ради Ізюмського району та відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради, тому вони не є більше стороною по справі. Реєстрація відповідача [PERSON] не дає можливості [PERSON] належним чином розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач порушує право власності позивача, володіння та користування його майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач порушувала права власника житла тим, що не знялась з реєстрації як така, що не проживає і не користується жилим приміщенням. Реєстрація місця проживання відповідача в будинку, що належало позивачу на праві власності, обмежує права останнього у здійсненні правомочностей як власника майна. Право відповідача на користування чужим майном (квартирою) підлягало припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України. Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ст. 71 ч. 1 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Статтею 72 ЖК України, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом тридцяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. У п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечувала, вказувала, щоб він її прописав у своїй квартирі, їй лише потрібно мати зареєстроване місце проживання,але належних доказів на підтвердження цього суду не надала. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] не заперечувала, то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] .

Outcome: approved