Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 03.10.2003 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб під час якого у них народилось четверо дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Вказувала на те, що відповідач зловживає спиртними напоями, не турбується про матеріальне забезпечення дітей та їх виховання, а також порушує подружню вірність. Зазначені обставини негативно впливали на сімейну атмосферу в цілому та призводили до виникнення конфліктів між подружжям. Вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе та є таким, що суперечить її інтересам. Крім того, зазначала, що відповідач офіційно працевлаштований та має постійний заробіток, а тому має змогу сплачувати аліменти на утримання дітей в частці від його доходу, при цьому вона самостійно матеріально забезпечувати дітей не може, оскільки знаходиться в декретній відпустці. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільних дітей в розмірі 1/8 частки від всіх видів заробітку відповідача на кожну дитину, починаючи з дати звернення до суду з позовом і до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. Не заперечувала проти розгляду справи у відсутності відповідача та винесення заочного рішення у справі. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суду не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 03.10.2003 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №1652 (а/с 8). Матеріали справи не містять відомостей про те, що сторони підтримують між собою подружні стосунки та ведуть спільне господарство. Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу. Крім того, судом встановлено, що під час шлюбу у сторін народилось четверо дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження, що містяться в матеріалах справи (а/с 5,6). За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Судом встановлено, що діти проживають разом з позивачем у належному їй будинку №34 по вул. Козятинській в м.Чернівці, що підтверджується довідкою ТОВ «ТД «Укрвторресурс» від 28.11.2016 року № 1074 (а/с 7). Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відповідності до вимог ст.ст.180, 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною другою ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З системного аналізу положень ст. 182 СК України вбачається, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідає не має постійного доходу та на його утриманні перебувають інші діти або непрацездатні особи, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів по 1/8 частині від доходу відповідача на кожну дитину підлягають задоволенню. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір за вимогу про розірвання шлюбу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати за звернення до суду з вимогами про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: approved