Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 22 вересня 2006 року по 19 червня 2010 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Від шлюбу мають дитину- доньку [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що після розлучення і до теперішнього часу донька постійно проживає з нею, вона повністю опікується інтересами та потребами дитини, піклується про неї,займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини, не перешкоджала і не має наміру перешкоджати спілкуванню батька з дитиною. Батько дитини, відповідач по справі, бачиться з дитиною один раз на рік, оскільки постійно перебуває за кордоном, в зв`язку з чим виникають проблеми для виїзду дитини на відпочинок за кордон. Зазначила, що має змогу забезпечити доньку всім необхідним, в неї нормований робочий день, та стабільний дохід. Для дитини створені найкращі умови, в неї є своя кімната, де вона виконує домашні завдання, грається, є спальний куточок, дитина забезпечена іграшками та іншими речами для розвитку. Враховуючи викладене, просила визначити місце проживання дитини разом із нею. В підготовче засідання позивачка не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. В підготовче засідання відповідач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник третьої особи в підготовче судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позову. Згідно ч. 3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 19 червня 2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 15 березня 2013 року Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції ( а.с. 7). Від шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти, що підтверджено копією рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.01.2017 року(а.с.6, 9-10). З копії свідоцтва про зміну імені, виданого Лозівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04 серпня 2017 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на « [PERSON] » ( а.с.8). [PERSON] , [INFO] , навчається в 6-А класі Лозівського навчально-виховного комплексу «загальноосвітній навчальний заклад-ліцей» №4 Лозівської міської ради Харківської області ( а.с. 11). З копії довідки Служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області від 31.01.2020 року вбачається, що 31 січня 2020 року з [PERSON] було проведено бесіду, з`ясувавши думку дитини стало зрозуміло, що дівчинка любить обох батьків, але більш прихильна до матері (а.с. 34). Для дитини облаштовано окрему кімнату, в наявності всі необхідні меблі, одяг, взуття та продукти харчування. Дитина мешкає разом з матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] , стосунки між членами сім`ї добрі, для дитини створені належні умови для проживання та виховання, що підтверджується копією акту обстеження умов проживання від 31.01.2020 року ( а.с.35). Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України(далі-СК України), сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі ст. 141 СК України, мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульовано у постанові Верховного Суду від 04.04.2018р. у справі №756/2109/16-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не порушує прав та законних інтересів інших осіб. Враховуючи викладене, суд визначає місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю за місцем її проживання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору 768,40 грн.

Outcome: approved