Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона зареєстрована та мешкає в квартирі №56, розташованої в будинку №99 по вул.Покришкіна в м.Маріуполі, яка належить позивачці та її матері [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності. Мати позивачки зареєстрована та проживає за іншою адресою.\~ Разом з позивачкою мешкає її син [PERSON] та цивільний чоловік [PERSON]\~ Відповідач участі в утриманні квартири, його ремонті, оплаті комунальних послуг, не приймає, що завдає значних матеріальних збитків. Крім того, проживання з ним є нестерпним, [PERSON] неодноразово зверталась до органів поліції, у звязку насильницькими діями [PERSON] відносно неї. Добровільно виїхати з квартири відповідач відмовляється. На підставі викладеного позивачка просила виселити [PERSON] з квартири без надання іншого житлового приміщення. Позивачка [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, додатково вказала, що з відповідачем у шлюбі не перебувала. У спірній квартирі [PERSON] зареєстрований з 2012 року, з цього період вони почали проживати разом. В квартирі зареєстрували для оформлення відповідачу документів, з метою виїзду на роботу закордон. За весь період проживання [PERSON] ніяких ремонтних робіт в квартирі не проводив, комунальні послуги не оплачує. Відповідач не працює, раніше судимий, зловживає алкогольними напоями, дозволяє собі вчиняти насильство в сімї, у звязку з чим постійно викликають поліцію. 12.10.2018 року позивачка до судового засідання не зявилась, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник позивачки [PERSON], яка діє на підставі доручення, в судове засідання не зявилась, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, до судового засідання не зявився, на адресу суду надійшло клопотання з проханням розглянути справу без участі представника. Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби у Донецькій області, до судового засідання не зявився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Третя особа [PERSON] до судового засідання не зявилась, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 12.10.2018 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи, оскільки відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до судового засідання не зявлявся, на підтвердження поважності причин неявки до суду доказів не надав, відзив не подав, позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення позивачки, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом\~\~ своїх\~\~ порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 2/3 частки квартири №56, розташованої в будинку №99 по вул.Покришкіна в м.Маріуполі, належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON], а 1/3 частка квартири належить [PERSON], вказані відомості підтверджуються витягом про державну реєстрацію прав МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 02.09.2011 року. Згідно довідки\~ Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 26.03.2018 року у спірній квартирі зареєстровані позивачка [PERSON], її син [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] Як вбачається з копії паспорту третьої особи [PERSON], яка являється співвласником спірної квартири, остання зареєстрована в [INFO]. На підтвердження того, що відповідач не несе витрат по утриманню будинку, позивачкою надані квитанції про оплату комунальних послуг за період з вересня 2017 року по квітень 2018 року, з яких вбачається, що [PERSON] в дійсності не сплачує комунальні послуги. Згідно відомостей Кальміуського відділення поліції Центрального ВП ГУНП в Донецькій області від 25.07.2018 року, протягом 2018 року за адресою: м.Маріуполь, вул.Покришкіна, 99/56, неодноразово направлялись працівники відділення поліції за повідомленнями [PERSON] відносно [PERSON], а саме 18.03.2018 року, 25.05.2018 року, 24.06.2018 року. За всіма вказаними фактами працівниками поліції було зібрано матеріали та прийняті рішення згідно чинного законодавства. Відповідно до характеристики [PERSON] за місцем проживання від 08.08.2018 року, останній зарекомендував себе з негативного боку, неодноразово був помічений у зловживанні алкогольними напоями. Підтримує звязок з особами, які ведуть антигромадський спосіб життя. На проведенні профілактичні бесід не реагує. Позивачка [PERSON] згідно\~ характеристики від 26.07.2018 року, зарекомендувала себе з позитивного боку. Як вбачається з акту від 30.09.2018 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтвердили, що [PERSON] мешкає в спірній квартирі, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями. Стосунків із сусідами не підтримує, останній неодноразово були свідками викликів поліції [PERSON], у звязку з аморальною поведінкою співмешканця [PERSON] Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вказаній нормі кореспондує також ст.1 Протоколу Першого від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.116 Житлового кодексу якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як вбачається з матеріалів справи, Постановами Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 19.02.2016 року та 30.03.2018 року [PERSON] визнавався винним у скоєнні\~ адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2 КУпАП за вчинення насильства в сімї у відношенні співмешканки [PERSON] Постановою цього ж суду від 25.09.2018 року провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито, у звязку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття, та заходи попередження не дали позитивних результатів. Відповідно до п.1 ст.8 Римської Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст.30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Згідно п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. The U.K. від 21.02.90 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v.The U.K. від 24.11.86 року) так і наймача (рішення Larkos v. Cyprus від 18.02.99 року). Зокрема п.2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданими. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інший правочин, не заборонений законом. Але, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Право на житло є одним з найбільш природних і невід'ємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиціальне значення, якщо може бути реалізоване. А право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується певними компетентними органами. Серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини поширеним є судовий захист. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та виселення [PERSON] зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved