Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВМ-Проект" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітньої плати. В позовній заяві зазначено, що 24 вересня 2013 року мене, [PERSON], прийняли на роботу секретарем-референтом у Товариство з обмеженою відповідальністю «ABM-Проект». 30 грудня 2013 року позивач звільнилася з роботи за угодою сторін згідно зі ст. 38 Кодексу законів про працю України. На день звільнення з роботи Відповідач з позивачкою не розрахувався. Позивачка звернулась до Територіальної державної інспекції з питань праці у Вінницькій області, якою, згідно Листа від 06.02.2014 р. № 02-П62/01-36 встановлено порушення її права на заробітну плату, а саме - невиплата належної їй суми в 7 522 (сім тисяч п'ятсот двадцять дві) грн. 08 коп. Разом з цим, станом на 04.06.2014 р. Відповідач не розрахувався з позивачкою, зокрема не виплатив належну їй заробітну плату в розмірі 7 522,08 грн. Вказані обставини й стали підставою звернення до суду з вказаним позовом. В судове засідання позивач не з'явилася, проте надала суду заяву про розгляд справи у його відсутність в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та, в разі неявки відповідача, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Крім того, нею було подано заяву про збільшення поовних вимог, з якої вбачається, що позивачка просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 22566,24грн. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд вирішив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 24 вересня 2013 року мене, [PERSON], прийняли на роботу секретарем-референтом у Товариство з обмеженою відповідальністю «ABM-Проект». 30 грудня 2013 року позивач звільнилася з роботи за угодою сторін згідно зі ст. 38 Кодексу законів про працю України. На день звільнення з роботи Відповідач з позивачкою не розрахувався. Позивачка звернулась до Територіальної державної інспекції з питань праці у Вінницькій області, якою, згідно Листа від 06.02.2014 р. № 02-П62/01-36 встановлено порушення її права на заробітну плату, а саме - невиплата належної їй суми в 7 522 (сім тисяч п'ятсот двадцять дві) грн. 08 коп. Разом з цим, станом на 04.06.2014 р. Відповідач не розрахувався з позивачкою, зокрема не виплатив належну їй заробітну плату в розмірі 7 522,08 грн. У відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності Разом з цим, довідки про фактичну заборгованість по виплаті заробітної плати та про нараховану заробітну плату, для обрахування середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачці за затримку в розрахунку вона у Відповідача отримати не може. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Конституційним судом України в Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 визначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Крім того, суд вважає, що збільшення позивачем своїх вимог має місце, оскільки за час розгляду справи у суді збільшився термін затримки заборгованості Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання в тому, що вимоги позову обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами, наданим до матеріалів справи, що є підставою для задоволення вимог позивача. В зв'язку з тим, що позивачка звільнена від оплати судових витрат, суд вважає за необхідне, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, стягнути судовий збір з відповідача. Враховуючи наведене,

Outcome: approved