Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, яка в подальшому була уточнена, до Слов`янської міської ради Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка за життя склала заповіт на її, [PERSON] , ім`я та залишила їй все майно, що належало на день її смерті. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою: будинок [ADDRESS] . Звернувшись до нотаріуса вона отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний вище житловий будинок, а у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану вище земельну ділянку Постановою нотаріуса від 03 квітня 2019 року їй було відмовлено, у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на приватизовану земельну ділянку на ім`я померлої. Підставою для відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом стало те, що Ѕ частка спірної земельної ділянки належала на праві власності [PERSON] , інша Ѕ частка земельної ділянки належала її чоловіку- [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого була його дружина - [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті, однак не оформила своїх спадкових прав на земельну ділянку та померла [INFO] . Просить суд визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на земельну ділянку площею 0,0503 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за Заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. 12 липня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без її участі, та задовольнити позовні вимоги (а.с.27). Представник відповідача - Слов`янської міської ради Донецької області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, не з`явився. 12 червня 2019 року від міського Голови Ляха В.М. до суду надійшла Заява, в якій він просить суд розглянути справу у відсутності представника Слов`янської міської ради Донецької області. Рішення просив ухвалити на розсуд суду у відповідності до вимог діючого законодавства України (а.с.21). Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до Слов`янської міської ради Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , а саме Ѕ частка земельної ділянки належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія [NUMBER] від 26 грудня 1997 року (а.с. 16), а інша Ѕ частка земельної ділянки [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Вказані обставини в судовому засіданні не оспорювалися. Після смерті [PERSON] спадщину, в тому числі і Ѕ частку земельної ділянки, площею 0,0503 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , дружина [PERSON] - [PERSON] , прийняла шляхом спільного проживання зі спадкодавцем. В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечується, що [PERSON] , померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді приватизованої земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER] , та житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Після смерті спадкодавця [PERSON] , позивач [PERSON] 03 квітня 2019 року у приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Орлової Л.О. отримала Свідоцтво про право на спадщину за Заповітом на житловий будинок з відповідними будовами та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] отримав Постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 квітня 2019 року у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на ім`я [PERSON] (а.с.8). Згідно до п.3.1 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» «Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» Свідоцтва про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. [PERSON] прийняла спадщину відповідно до ч. 1 статті 1270 ЦК України. У склад спадкового майна після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] входить земельна ділянка, площею 0,0503 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка передана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 16). Згідно до п.3.1 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» « Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно ( будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. В судовому засіданні також встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину, в т.ч. і земельну ділянку прийняла [PERSON] , як дружина яка фактично проживала з ним на момент його смерті, однак за життя не встигла зареєструвати на своє ім`я вказану земельну ділянку та отримати на неї новий Державний акт і померла [INFO] . Викладене було підставою для винесення нотаріусом Постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії - видачі позивачу [PERSON] Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 0,0503 га, кадастровий номер1414100000 [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] . Постанова нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії видана 03 квітня 2019 року ( а.с.8). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п.1 «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». Нотаріусом [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за Заповітом 03 квітня 2019 року на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 5), але було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за Заповітом на земельну ділянку у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу права власності на земельну ділянку на ім`я спадкодавця ( а.с. 8). Відповідно до Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Вказівки частини 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що передбачало обов`язкову реєстрацію цих прав, роз`яснення, яке міститься у п.п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, підлягають задоволенню вимоги спадкоємців про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв`язку з їх втратою та/або відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця). Згідно п. 22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями відповідно до статей 1225 ЦК України і 131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 116, п. 7 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями громадяни набувають право на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Таким чином, громадяни не можуть втрачати раніше наданого їм права власності або користування земельною ділянкою, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність. Викладене також підтверджено інформаційним листом Верховного Суду України № 10-1391/0/4-12 від 27 вересня 2012 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного права». У цьому листі зазначено, що суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність до судових рішень Верховного Суду України. Органом місцевого самоврядування, Слов`янською міською радою Донецької області було прийняте Рішення про передання у приватну власність [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0503 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , зазначене Рішення про передання у власність підтверджено видачею правовстановлюючого документу - Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серія [NUMBER] від 26 грудня 1997 року ( а.с.16-17). [INFO] [PERSON] помер. Вказані обставини в судовому засіданні не оспорювалися. Після смерті [PERSON] спадщину, в тому числі і Ѕ частку земельної ділянки, площею 0,0503 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , дружина [PERSON] - [PERSON] , прийняла шляхом спільного проживання зі спадкодавцем. Виходячи з вище викладеного [PERSON] отримала у власність у порядку спадкування після смерті свого чоловіка [PERSON] Ѕ частку спірної земельної ділянки, але право власності на неї не визнається відповідачем, що є правовою підставою для звернення до суду відповідно до ст. 392 ЦК України. Відповідно до ст. 152 Земельного Кодексу України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями спори, пов`язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного Кодексу України та ст. ст. 15, 16 ЦК України шляхом визнання прав. Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України земельна ділянка є об`єктом нерухомого майна. Відповідно до 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до п. 3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності відповідна територіальна громада. Умови для отримання Свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі в позивача немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» її вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду. Відповідно до вищевикладеного та змісту ст. 16, 392 ЦК України позивач має право на пред`явлення позову про визнання за нею права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0503 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] як на майно, отримане у порядку спадкування за Заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності . У відповідності до п.2 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» « Момент виникнення права власності на річ ( майно) визначається законом. Таким чином, виникла ситуація, коли позивач фактично успадкував нерухоме майно, а саме: земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0503 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] , однак позбавлена можливості оформити спадщину за законом, оскільки у неї відсутній оригінал правовстановлюючого документу - Державний акт про право власності на земельну ділянку на ім`я спадкодавця [PERSON] яка померла [INFO] . Без документів, які б посвідчували право власності спадкодавця саме на земельну ділянку площею 0,0503 га, право власності позивача не визнається. Правозастосовна позиція щодо вирішення аналогічних спорів викладена у Постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24753/0/4-13 від 15 травня 2013 року, в якому зазначено: «При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано Свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за Свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як і іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав Свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК)». Як встановлено в судовому засіданні спадкодавець [PERSON] за життя набула право власності на нерухоме майно: земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0503 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , але у позивача відсутній оригінал правовстановлюючого документу, тому за позивачем по справі, слід визнати право власності на спадкове майно, земельну ділянку площею 0,0503 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , як на майно отримане в порядку спадкування за Заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved