Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулася [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи: Служби у справах дітей Слов`янської міської ради Донецької області, про надання дозволу на вивезення неповнолітньої дитини за кордон, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] з 09 лютого 2018 року по [INFO] . У шлюбі народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із нею. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 27 березня 2020 року у справі № 243/916/20 (провадження №2/243/946/2020) шлюб між нею і відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] , від виховання сина самоусунувся, участі в його житті не приймає, станом його здоров`я не цікавиться, на побутовому рівні з дитиною їй не допомагає, приймати участь у вихованні сина бажання не проявляє, вона сама виховує дитину. В останній раз [PERSON] бачився із сином на день народження останнього, [INFO] , після чого відвідувати дитину припинив зовсім. Починаючи з травня 2021 року [PERSON] обмежив її будь-якою можливості спілкування з ним, заблокувавши мїї номер мобільного зв`язку у всіх можливих засобах мобільного та соціального зв`язку, що також підтверджує небажання відповідача приймати участь у вихованні сина та його незацікавленість в розвитку малолітнього [PERSON] . На підставі судового наказу від 26 листопада 2019 року у справі № 243/13198/19, з [PERSON] примусово стягується на її користь для утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу). Іншої участі в виховані та утримані дитини [PERSON] не приймає. Вона проходить службу в Національній поліції України та в листопаді 2021 року, згідно графіку щорічних відпусток у ВП №4 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області, має відпустку, в ході проведення якої планує вивезти дитину на оздоровлення за кордон до Арабської республіки Єгипет. Неодноразово протягом 2021 року вона намагалася отримати дозвіл у [PERSON] на виїзд за кордон з сином, однак постійно отримувала відмову. 14 вересня 2021 року зустрівшись із [PERSON] у приміщенні ВП №4 Краматорського РУП, вона знову звернулася до останнього з проханням надати нотаріально завірену заяву (дозвіл) на виїзд [PERSON] за кордон у її супровіді, пояснюючи своє прохання необхідністю оздоровлення дитини. Однак [PERSON] на її прохання відповів категоричною відмовою, відмовившись із нею спілкуватися та повідомити причини своєї відмови. Таким чином, на теперішній час вона не має жодної можливості отримати від відповідача згоду на виїзд разом із малолітнім сином за кордон, з метою туристичної оздоровчої поїздки. Залишатися за межами України вона умислу не має, оскільки вона має постійне місце роботи в м. Слов`янську, Донецькій області з 2011 року. Дитина також відвідує ДНЗ №20 «Теремок» Слов`янської міської ради, всі рідні мешкають в м. Слов`янську, та рідних за межами України вона не має. Просить суд надати їй, [PERSON] , дозвіл на виїзд за кордон громадянина України, малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з нею, матір`ю, [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , до Арабської республіки Єгипет, Турецької Республіки, без дозволу батька [PERSON] , [INFO] , в період з 01 листопада 2021 року протягом року з моменту винесення судового рішення. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 12 жовтня 2021 року надав до суду Заяву про розгляд справи без його участі (а.с.39). Представник третьої особи - Служби у справах дітей Слов`янської міської ради Донецької області, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.31). Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи: Служби у справах дітей Слов`янської міської ради Донецької області, про надання дозволу на вивезення неповнолітньої дитини за кордон, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 26 листопада 2019 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області видано Судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 листопада 2019 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.9). 27 березня 2020 року рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.8). Як підтверджено Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Відповідно до Довідки ТОВ «Цидило и К» від 16 вересня 2021 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом із нею зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Відповідно до Довідки КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 20 «Теремок» Слов`янської міської ради Донецької області від 17 вересня 2021 року, [PERSON] , [INFO] , відвідує КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 20 «Теремок» Слов`янської міської ради Донецької області з 01 вересня 2020 року по теперішній час. За час перебування дитини в дошкільному закладі батько дитини, [PERSON] , не приводить та не забирає дитину з дошкільного закладу, не спілкується з вихователями і адміністрацією (а.с.13). Відповідно до Довідки Відділу поліції № 4 Краматорського районного управління Головного управління національної поліції в Донецькій області, згідно графіку щорічних відпусток працівників ВП № 4 Краматорського РУП у листопаді 2021 року у заступника начальника СВ ВП № 4 Краматорського РУП капітана поліції Марченко Тетяни Олегівні запланована щорічна відпустка терміном на 14 діб (а.с.14). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини та неповнолітньої дитини, яка не досягла 16-річного віку за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року,вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Отже, суд вважає, що [PERSON] підтверджено, що син, [PERSON] , [INFO] , потребує дозволу на тимчасовий виїзд за межі України з метою оздоровлення. Таким чином, суд приходить до переконання, що вимоги [PERSON] про надання дозволу на вивезення неповнолітньої дитини за кордон підлягають задоволенню, оскільки позивачем вказано дійсну мету та намір на тимчасовий виїзд дитини за кордон, позивач довела, що її прагнення до виїзду дитини за межі України обґрунтовані саме інтересами дитини. У суду відсутні сумніви щодо неповернення [PERSON] дитини, [PERSON] , [INFO] , на територію України, оскільки позивач проходить службу в Національній поліції України, зареєстрована та мешкає разом із сином у м. Слов`янську, дитина відвідує ДНЗ №20 «Теремок» Слов`янської міської ради. Отже, вимоги позивача про надання їй, [PERSON] , дозвіл на виїзд за кордон громадянина України, малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з нею, матір`ю, [PERSON] , [INFO] , до Арабської республіки Єгипет, Турецької Республіки, без дозволу батька [PERSON] , [INFO] , в період з 01 листопада 2021 року протягом року з моменту винесення судового рішення, підлягають задоволенню. У відповідності до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно Правил. Оформлення паспорта здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Оскільки батько дитини не бажає добровільно надати дозвіл на виїзд сина за кордон, суд вважає можливим надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька. Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IХ, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2021 року складає 2270,00 грн. При зверненні до суду позивач звільнена від сплати судового збору. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про надання дозволу на вивезення неповнолітньої дитини за кордон. Отже з цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 908,00 грн., який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача і тому з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті ним судового збору, у розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved