Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

В липні 2016 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 06 липня 2007 року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на вклади в Ощадбанку та житловий будинок №19 по вул.Огородня в смт.Сартана м.Маріуполя Донецької області. Спадкоємцями за законом після смерті матері є позивач та її брат [PERSON] Однак спадщину у встановлений законом строк отримав лише позивач. Відповідач протягом 6-місячного строку не звертався до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини та в будинку із матерію не проживав і зареєстрований не був. У звязку із цим наголошує, що є єдиним спадкоємцем після смерті матері [PERSON] На підставі викладеного просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на імя [PERSON], яке видано Державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] Пізніше позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №1-985 від 08 жовтня 2013 року на імя [PERSON] (спадкова справа №327/1980), яке видано Державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] Позивач та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та зазначили, що в 1979 році помер батько позивача [PERSON], якому на праві власності належав житловий будинок №19 по вул.Огородня в м.Маріуполі. На момент його смерті у будинку разом проживали матір із своїми дітьми, в тому числі з позивачкою [PERSON], яка була на той час неповнолітньою. Вказує, що оскільки позивачка на момент відкриття спадщини після смерті батька в 1979 році була неповнолітньою, тому вона також має право на частку в спадковому майні, але нотаріусом при видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину в 2013 році після смерті батька на 1/2 частку домоволодіння не було враховано прав всіх спадкоємців. При цьому будь-яких відмов від прийняття спадщини позивач до нотаріусу не подавала, а тому мала право на отримання частки після смерті батька в 1979 році. На підставі зазначеного вказували про порушення спадкових прав позивача та просили задовольнити позовні вимоги, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, видане на імя відповідача. Відповідач та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали, пояснили, що в 1979 році помер батько відповідача [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, яка складалася із жилого будинку №19 по вул.Огородна в м.Маріуполі. В 2013 році йому прийшов лист із нотаріальної контори із повідомленням про оформлення спадкових прав після смерті батька в 1979 році, після чого позивач звернувся до нотаріуса та отримав свідоцтво на спадщину у виді 1/2 частини житлового будинку №19 по вул.Огородна в м.Маріуполі. При цьому будь-яких прав позивача порушено не було, оскільки нею також було отримано спадщину після смерті матері [PERSON], померлої в 2007 році, у вигляді 1/2 частини житлового будинку №19 по вул.Огородна в м.Маріуполі. Представник Третьої маріупольської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, а також направив письмові пояснення, в яких позовні вимоги не визнав та зазначив, що Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №327/1980 до майна померлого 30.06.1979 року [PERSON] Спадкова справа була закрита за датою видачі першого свідоцтва про право на спадщину 07.07.1980 року. Пізніше спадкова справа була передана до архіву в м.Донецьк. В 2013 році до нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про оформлення спдакових прав після смерті батька в 1979 році. Після чого спадкова справа була витребувана із обласного архіву для оформлення спадщини. Спадкова справа №327/1980 до майна померлого 30.06.1979 року [PERSON] складалась лише з свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою маріупольською міської нотаріальною конторою 07.07.1980 року на вклади Ощадного банку на імя дружини спадкодавця, [PERSON] Інші документи зі спадкової справи у звязку із терміном зберігання були знищенні. На підставі заяви [PERSON] вх. від 08.10.2013 року та наданих нотаріусу документів було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на імя сина [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку №19 по вул.Огородна в м.Маріуполі. Спадкоємцю [PERSON] було відомо про підготовку її братом документів для оформлення спадщини після смерті батька, але заяв з цього приводу від неї до нотаріусу не надходило. Після видачі свідоцтва про право на спадщину раніше витребувана спадкова справа за 1980 рік в жовтні 2013 року була повернута до державного нотаріального архіву м.Донецька, доступ до якого на даний час відсутній. Крім того, у провадженні нотаріальної контори знаходиться на зберіганні спадкова справа № 908/2007 до майна померлої 06 липня 2007 року [PERSON], [INFO], після смерті якої [PERSON], донька спадкодавця, спадщину прийняла шляхом подачі заяви відповідного змісту за вхід. №2120 від 08.09.2007р. Інший спадкоємець за законом [PERSON], син спадкодавця, не подав у встановлений строк заяву про прийняття спадщини, тому вважається таким, що не прийняв спадщину. На час смерті померлої матері залишилося спадкове майно у вигляді 1/2 частки на домоволодіння №19 по вул.Огородна в м.Маріуполі, що перед цим належало її чоловікові, [PERSON], який помер в 1979 році. Спадкоємцем майна після смерті чоловіка була дружина, [PERSON], яка фактично прийняла спадщину, але юридично своїх прав не оформила (спадкова справа №327/1980). 24.07.2013 року нотаріальною конторою на підставі наданих нотаріусу документів після померлої 06.07.2007 року [PERSON] за реєстром №1-734 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на імя [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку по вул.Огородна, 19 в м.Маріуполі (спадкова справа №908/2007). Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з наступних підстав. У відповідності із положеннями статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], виданого повторно Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 28 вересня 2007 року серії І-НО№153290 (а.с.26). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого будинком одруження міста Жданова 20 лютого 1985 року, [PERSON] 20 лютого 1985 року уклала шлюб із [PERSON] та після одруження їй присвоєно прізвище «Шабанова» (а.с.27). 30 червня 1979 року помер [PERSON], який є батьком обох сторін спору, про що Приморською селищною радою Ради народних депутатів м.Жданова Донецької області було видане свідоцтво про смерть від 02 липня 1979 року серії ІІ-НО№402918 (а.с.38). Згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Приморською селищною радою 03 березня 1964 року та зареєстрованого в Жданівському міському бюро технічної інвентаризації 10 березня 1964 року, домоволодіння по вулиці Огородна, 19 в селищі Приморське на праві особистої власності належить [PERSON] (а.с.30). Аналогічну інформацію щодо належності домоволодіння [PERSON] повідомлено в листі із МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 07.06.2013 року вих.№1806 (а.с.29). 06 липня 2007 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Виконкомом Сартанської селищної ради Іллічівського району м.Маріуполя Донецької області 06 липня 2007 року серії І-НО №202084(а.с.11). У вересні 2007 року [PERSON] звернулася до Третьої маріупольської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON], померлої 06 липня 2007 року (а.с.23). Також в 2013 році [PERSON] зверталася до нотаріусу із нотаріально посвідченою заявою, в якій вказала про прийняття нею після смерті її матері, [PERSON], спадщини у вигляді 1/2 частини домоволодіння №19 по вул.Огородна в м.Маріуполі та банківських внесків. При цьому вказала, що після смерті батька, [PERSON], спадкоємцями за законом є [PERSON] (син спадкодавця), та [PERSON] (дружина спадкодавця), які прийняли фактично спадщину, але не оформили своїх спадкових прав (а.с.24). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24 липня 2013 року Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою, після смерті матері [PERSON], померлої 06 липня 2007 року, на імя [PERSON] оформлено право власності на 1/2 частину жилого будинку №19 по вул.Огородна в м.Маріуполі (а.с.36). 05 липня 2013 року на адресу відповідача [PERSON] Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою було направлено листа вих.№1592/02-14/908-2007к від 05.07.2013 року, згідно якого повідомлялося про необхідність звернутися до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав на спадщину після смерті батька [PERSON], який помер в 1979 році (а.с.35). Пізніше 08 жовтня 2013 року державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON]Г на імя [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за №1-985, спадкова справа №327/1980, після померлого 30 червня 1979 року [PERSON], на спадкове майно 1/2 частину жилого будинку за №19 з відповідними до цією частини надвірними прибудовами, які розташовані у м.Маріуполі, смт.Сартана, вул.Огородня, на змеленій ділянці Маріупольської міської ради Донецької області. Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного. Згідно пункту 4. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі ЦК України) вказаний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 N 7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК України якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до розяснень, які викладені в пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. З огляду на вказані положення до спірних цивільних правовідносин у сфері спадкування підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року, оскільки предметом оскарження є свідоцтво про право на спадщину, видане після смерті спадкодавця [PERSON], який помер в 1979 році. Згідно статті 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (стаття 525 ЦК УРСР). Статтею 527 ЦК УРСР 1963 року визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Подібні положення передбачені чинним на теперішній час ЦК України (стаття 1261). Крім того, статтею 535 ЦК УРСР 1963 року встановлено право на обовязкову частку спадщини, відповідно до якого неповнолітні діти спадкодавця успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Судом встановлено, що після смерті 30 червня 1979 року [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, в тому числі на житловий будинок №19 по вул.Огородня в смт.Сартана м.Маріуполя, який належав спадкодавцю на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Приморською селищною радою 03 березня 1964 року та зареєстрованого в Жданівському міському бюро технічної інвентаризації 10 березня 1964 року. На момент смерті та відкриття спадщини спадкоємцями першої черги за законом згідно положень статті 529 ЦК УРСР 1963 року були дружина спадкодавця, [PERSON], син спадкодавця, [PERSON], та неповнолітня дочка спадкодавця, [PERSON] Дружина спадкодавця [PERSON] у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контри із заявою про прийняття спадщини та за її заявою була заведена спадкова справа №327/1980. Проте своїх спадкових прав на житловий будинок спадкоємцем [PERSON] не було оформлено, свідоцтва про право на спадщину нею отримано не було. Інші спадкоємці [PERSON] та [PERSON] у встановлений строк до нотаріальної контори не зверталися, проте на момент смерті спадкодавця проживали разом та вважаються такими, що прийняли спадщину незалежно від дати звернення до нотаріусу. Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Аналогічні положення закріплені нині діючим ЦК України, зокрема статтями 1268 ЦК України, яка передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Виходячи із даних положень ЦК УРСР 1963 року та ЦК України [PERSON] та [PERSON], як діти спадкодавця, незалежно від оформлення своїх прав (отримання свідоцтва) в рівних частках мають право на спадкування після смерті батька [PERSON], померлого 30 червня 1979 року, оскільки проживали однією сімєю разом із спадкодавцем. Згідно домової книги для прописки громадян, як проживають в [INFO], [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) проживала з батьками за вказаною адресою з дня народження та 25 липня 1981 року по досягненню повноліття була зареєстрована в будинку, про що маються відповідні позначки в домовій книзі (а.с.62-66). Більше того позивач на момент смерті спадкодавця і 1979 році була неповнолітньою та не могла в повному обсязі реалізовувати свої права та самостійно звернутися із відповідною заявою до нотаріальної контори. І після набуття позивачем повноліття будь-яких відмов від неї також не надходило, про що вона неодноразово наполягала в судовому засіданні. В липні 2013 року при оформленні спадщини державним нотаріусом надсилався лист на адресу відповідача [PERSON] з розясненням йому права на спадкування після смерті батька та необхідності оформленні своїх спадкових прав на 1/2 частину спадкового майна (а.с.35). Пізніше в жовтні 2013 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку, яке на даний час є предметом оскарження. При цьому спадкових прав іншого спадкоємця першої черги за законом [PERSON], яка також вважається такою, що прийняла спадщину, нотаріусом враховано не було, чим порушено майнові права позивача. Згідно пунктів 123, 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Мін'юсту УРСР від 31.10.1975 № 45/5, яка була чинною на момент відкриття спадщини в 1979 році, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Дещо аналогічні положення закріпленні в нині діючому Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Мін'юсту України від 22.02.2012 № 296/5, згідно пунктів 1.2, 3.9, 3.21, 4.10 (Розділ ІІ глава 10) якого при зверненні спадкоємця у звязку з відкриттям спадщини нотаріус зясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Малолітня, неповнолітня особа, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо не було подано заяву про відмову від прийняття спадщини з дотриманням вимог, встановлених законодавством. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. З урахуванням вказаних положень законодавства, які діяли як на момент відкриття спадщини, так і в теперішній час, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом мав зясувати повні відомості щодо кола спадкоємців, в тому числі тих, які проживали на момент смерті із спадкодавцем та вважаються такими, що прийняли спадщину, зокрема неповнолітнього позивача [PERSON], стосовно якої у нотаріусу були достатні відомості для її ідентифікація як спадкоємця, оскільки в такий самий період часу оформлювалася спадкова справа № 908/2007 після смерті [PERSON] та були представлені всі необхідні документи, які були в розпорядженні нотаріусу. Проте при видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину від 08.10.2013 року на 1/2 частину майна спадкодавця державним нотаріусом безпідставно не було встановлено повного кола спадкоємців та не враховано спадкових прав [PERSON], яка будучи неповнолітньою на момент відкриття спадщини та мешкаючи разом із спадкодавцем, вважається такою, що прийняла спадщину, а відтак за відсутності нотаріально посвідченої відмови від спадщини має право на спадкування після смерті свого батька [PERSON], померлого 30 червня 1979 року. З урахуванням цього частка відповідача в спадковому майні після смерті батька [PERSON], померлого 30 червня 1979 року, була завищена, чим порушено спадкові права позивача. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 27 постанови від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Отже, видавши 08 жовтні 2013 року свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] після смерті батька на 1/2 частину житлового будинку №19 по вул.Огородня в м.Маріуполі лише на сина спадкодавця та дружину покійного, нотаріус порушив вимоги статті 529 ЦК УРСР 1963 року, ст.1261 ЦК України та права неповнолітньої дочки померлого, яка відповідно до ст.549 ЦК УРСР 1963 року та частини четвертої статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину у встановлений законом строк та має право на відповідну частку. З урахуванням цього свідоцтво про право на спадщину за законом №1-985 від 08 жовтня 2013 року на імя [PERSON] (спадкова справа №327/1980), яке видано Державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] після смерті 30 червня 1979 року [PERSON] є таким, що порушує спадкові права позивача, а тому підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви до суду, в розмірі 551,20 гривень.

Outcome: approved