Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

В жовтні 2017 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що з 26.01.1980 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. В період шлюбу у 1994 році відповідачу було подаровано 9/20 частини житлового будинку №27, по вул. Гагаріна в м. Сквира Київської області, відповідно до договору дарування посвідченого Сквирською державною нотаріальною конторою від 22.01.1994 року, 30.10.2010 року відповідачем було куплено 11/20 частини житлового будинку за цією ж адресою, відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого Сквирською державною нотаріальною конторою. В даному будинку позивачка проживає з 1999 року. Відповідачці виділив позивач частину цього будинку, якою вона фактично користується, ця частина складається з коридору площею 18,10 кв.м., санвузол площею 6,60 кв.м., жила кімната площею 11,50 кв.м., жила кімната площею 10,40 кв.м., всього загальною площею 46,60 кв.м. та житловою площею 21,90 кв.м. Позивач в судове засідання не зявилась, подала до суду письмову заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з'явився, надіслав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позов визнав. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч.2\~ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1, ч.3\~ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в\~ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2\~ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами\~статті 60 Сімейного Кодексу України\~передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 1\~ст.69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України,\~ст. 372 Цивільного кодексу України). Відповідно до п.п. 22, 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11\~поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК\~та\~ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У відповідності до положень\~Пленуму Верховного Суду України Постанови №14 від 18 грудня 2009 року, за змістом ч.4\~ст.174 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняти його судом. Судом достовірно встановлено, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.01.1980 року перебувають в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], що ствердилося свідоцтвом про шлюб від 26.01.1980 року виданого у м. Сквира райвідділом ЗАГС Київської області, запис за №9. В період шлюбу у 1994 році відповідачу було подаровано 9/20 частини житлового будинку №27, по вул. Гагаріна в м. Сквира Київської області, відповідно до договору дарування посвідченого Сквирською державною нотаріальною конторою від 22.01.1994 року, 30.10.2010 року відповідачем було куплено 11/20 частини житлового будинку за цією ж адресою, відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого Сквирською державною нотаріальною конторою. В даному будинку позивачка проживає з 1999 року. Відповідачці виділив позивач частину цього будинку, якою вона фактично користується, ця частина складається з коридору площею 18,10 кв.м., санвузол площею 6,60 кв.м., жила кімната площею 11,50 кв.м., жила кімната площею 10,40 кв.м., всього загальною площею 46,60 кв.м. та житловою площею 21,90 кв.м.. Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав № 28624184, житловий будинок за адресою: Київська область, Сквирський район, м. Сквира, вул. Гагаріна, 27, 30 належить [PERSON]. Приймаючи до уваги, що в матеріалах справи є докази правомірного набуття відповідачем права на вище вказане нерухоме майно, яке було набуте за час шлюбу з позивачем, за їх спільні кошти, що знайшло своє підтвердження, а також визнання відповідачем, вимог позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому, таке визнання може бути прийнято судом та суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved