Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - "Відповідачі") про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме визнати [PERSON] , ІПН № [NUMBER] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований Відповідач, який в даній квартирі не проживає, участі по утриманні квартири не бере, Позивач змушена самостійно оплачувати комунальні послуги за житло. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач до суду повторно не з`явився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, шляхом оголошення на сайті суду. Письмового відношення Відповідача до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Оскільки Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву на позов до суду не подала, а Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, Суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] , належить на праві спільної часткової власності разом із іншими її братами та сестрами, а також сином [PERSON] квартира [ADDRESS] . Право власності на вказане житло Позивач набула на підставі свідоцтва про право власності на підставі приватизації державного житлового фонду. Відповідач не є співвласником зазначеної вище квартири, квартира складається із 5-ти кімнат, вона була отримана моїми батьками для проживання ' її сім`ї та ще до її одруження з відповідачем. Право спільної часткової власності підтверджується свідоцтвом про право власності, що видане 26.01.2006 року Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду та витягом про реєстрацію права власності від 25.10.2007 року. (а.с.5). Після одруження із відповідачем, до їхньої квартири було надано згоду на реєстрацію проживання її колишнього чоловіка [PERSON] , [INFO] . Реєстрація місця проживання відповідача здійснена 14.03.2003 року. Протягом 2019 року та до сьогоднішнього часу, відповідач, колишній чоловік Позивача - [PERSON] в зазначеній квартирі не проживає, оскільки виїхав на постійне місце проживання, адреса якого Позивачу не відома, його речі в помешканні відсутні, будь-які фінансової допомоги по утриманню житла та оплату житлово-комунальних послуг Відповідач не здійснює. Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 30.07.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Оскільки відповідач зареєстрований (прописаний) в квартирі [ADDRESS] , Позивач змушена оплачувати комунальні послуги (кошти за опалення, газ, воду ін..) в більшому розмірі, ніж повинна б, а також не може оформити субсидію, що надається державою. Відповідач проживаючи у спірному помешканні, ніколи не ніс жодних витрат на його утримання та обслуговування, а тому Позивач не бажає самостійно нести додаткові витрати за особу, яка фактично не проживає в її житлі, а також не є членом сім`ї Позивача. Відповідач фактично не проживає в житловому приміщенні понад один рік. Як випливає з матеріалів позовної заяви реєстрація Відповідача у вказаній квартирі, яка являється власністю [PERSON] порушує її права як власника квартири, оскільки Відповідач, будучи зареєстрованим в даному будинку відмовляється виселетись в добровільному порядку. З матеріалів позовної заяви випливає, що Відповідач не проживає у спірній квартирі з 2019 року, не утримує її, не сплачує комунальні послуги. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулась до суду з даним цивільним позовом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить Позивачу на праві власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З позовної заяви вбачається, що Відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] понад один рік. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Отже, право на користування житлом було набуто Відповідачем, а після остаточного виїзду з даної квартири та встановлення факту не проживання близько 1 року по місцю реєстрації, Відповідач втратив таке право на користування житлом. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що Відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] понад один рік, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391 ЦК України, ст.. 150 ЖК України ,

Outcome: approved