Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та на спадкове майно в цілому, в обґрунтування якого посилається на те, що 20 лютого 1965 року був зареєстрований шлюб виконкомом Ребриківської сільської ради Антрацитівського району Луганської області актовий запис №6 між [PERSON] та нею, [PERSON]. У період шлюбу чоловіком на своє ім'я згідно договору купівлі-продажу від 18 січня 1977 року, засвідченого Ребриківською сільською радою Ворошиловградської області, за реєстровим номером 4, було придбано будинок по [ADDRESS], де вона проживає, загальною площею 48,40 кв. м., житловою площею 35,90 кв. м. Це нерухоме майно зареєстроване в Краснолуцькому БТІ, реєстраційний № 307 від 20 листопада 1990 року. [INFO] у віці 67 років помер її чоловік - [PERSON], що засвідчено свідоцтвом про смерть, виданим виконкомом Ребриківської сільської ради Антрацитівського району Луганської області 07 серпня 2009 року, актовий запис № 30. Після смерті її чоловіка відкрилася спадщина на належне йому майно у вигляді вищевказаного будинку, при чому [PERSON] вважає, що тільки на 1/2 частку цього майна, так як інша 1/2 частка повинна належати її як частка в спільному майні подружжя. Оскільки на момент смерті спадкодавця [PERSON] проживала разом із ним, то вона прийняла спадщину згідно до положень ст. 1268 ЦК України. На момент смерті чоловіка разом з ними ніхто із спадкоємців не проживав, заяв до нотаріальної контори про прийняття спадщини ніхто не передавав. Але з оформленням спадщини в [PERSON] виникли нездоланні труднощі у зв'язку із тим, що в цьому будинку рахується зареєстрованим за місцем проживання їх син [PERSON]. Це створює [PERSON] перешкоди у реалізації її одноосібного права на спадщину, так як вона вважає, що їх син не є належним спадкодавцем, оскільки він самоусунувся як від обов'язків перед своїм батьком, так і від своїх спадкових прав. Зазначене змушує її звертатися до суду із цим позовом У судове засідання сторони не з'явилися, просять розглянути справу за їх відсутністю, [PERSON] позовні вимоги підтримує, [PERSON] позов визнав (а.с. 46,47). На підставі ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотань про витребування та дослідження по справі інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні. Вирішуючи питання про обґрунтованість позову суд виходить з дезпозитивності прав сторін та того, що згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюється судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивну неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Прі дослідженні і оцінці доказів, встановлені обставини справи і ухвалення рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши матеріали справи про відмову, оцінивши усі докази по справі в їх сукупності суд приходить до наступних висновків: Дійсно, 20 лютого 1965 року був виконкомом Ребриківської сільської ради Антрацитівського району Луганської області зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 6 (а.с.6). У період шлюбу чоловіком на своє ім'я згідно договору купівлі-продажу від 18 січня 1977 року, засвідченого Ребриківською сільською радою Ворошиловградської області, за реєстровим номером 4, було придбано будинок по [ADDRESS], де вона проживає, загальною площею 48,40 кв. м., житловою площею 35,90 кв. м. Це нерухоме майно зареєстроване в Краснолуцькому БТІ, реєстраційний № 307 від 20 листопада 1990 року (а.с.8-9). [INFO] у віці 67 років [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане виконкомом Ребриківської сільської ради Антрацитівського району Луганської області 07 серпня 2009 року, актовий запис № 30 (а.с.7). Їх син - [PERSON] зареєстрований в місці проживання померлого (а.с.15), що згідно "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" є для нотаріуса достатнім для визнання його таким, що прийняв спадщину. Але за нормами Цивільного кодексу України основоположною умовою є постійне проживання із спадкодавцем на момент його смерті, тобто саме юридичний факт постійного проживання (перебування в місці проживання спадкодавця), що за смислом нижченаведеної правової норми є відмінним від факту реєстрації місця проживання. Згідно ст. 28 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Актом обстеження житлово-побутових умов життя сім'ї [PERSON] від 31 березня 2014 року, складеним депутатом Ребриківської сільської ради в комісії з мешканцями села Ребрикове та завіреним секретарем сільської ради і печаткою, підтверджуються обставини, що за адресою [ADDRESS], має реєстраційний облік її син [PERSON], [INFO], але за цією адресою він з 2001 року не проживає; на момент смерті батька, [INFO], він разом з батьком та матір'ю не проживав, сумісне господарство не вів; [PERSON] сама доглядала хворого чоловіка та самостійно його поховала (а.с.16). Таким чином, відповідач на час відкриття спадщини постійно із спадкодавцем не проживав, а закон пов'язує виникнення права на спадкування у зв'язку із прийняттям спадщини як раз не з наявністю факту реєстрації особи в місті проживання, а з фактом постійного проживання, чого у випадку із відповідачем немає. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, але згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідач на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, відтак він мав би подати заяву до нотаріуса про прийняття спадщини у визначений ст. 1270 ЦК України шестимісячний термін, чого ним вчинено не було. Згідно ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. За вищевказаними положеннями право на всю спадщину, яка залишилась після смерті померлого [PERSON] у позивачці залежить саме від факту неприйняття спадщини відповідачем, що може бути встановленим виключно в судовому порядку. Також, для повного захисту її права на спадкування, а також права на ту частку майна, яка належить її на підставі спільної сумісної власності із померлим чоловіком як такої, що набута в період шлюбу, суд вважає, що найбільш дієвим засобом буде визнання за нею права власності в цілому на будинок за адресою [ADDRESS], селищі Картушине Антрацитівського району Луганської області. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Тому суд вважає, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки сукупність добутих у суді доказів вірогідно підтверджується їхня законність і обґрунтованість, є всі правові підстави для визнання за нею права власності на житловий будинок загальною площею 48,40 кв. метри, житловою площею 35,90 кв. метри, з господарськими спорудами і прибудовами, розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], оскільки це право у нього є за законом, визнання права власності не завдасть шкоди іншим особам та не порушить їх прав.

Outcome: approved