Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON], посилаючись на те, що 22 січня 2002 року померла [PERSON], спадщину після якої за заповітом прийняв, шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном він (позивач) - її онук. [PERSON] мала право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Зоря» [PERSON] сільської ради 2,3 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). 22 вересня 2001 року рішенням 16 сесії 23 скликання [PERSON] сільської ради затверджено технічну документацію по виготовленню державних актів на право приватної власності на землю та надано у приватну власність земельні ділянки власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в тому числі [PERSON] земельну ділянку площею 2,414 га. 29 березня 2002 року, тобто після смерті останньої, на її імя був виданий Державний акт на право приватної власності на землю на бланку серія Р1 № 230928 на земельну ділянку площею 2,414 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При отриманні вказаного Державного акта на право приватної власності на землю сертифікат, який був правовстановлюючим документом при реалізації права на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) не був вилучений. Вказаний державний акт був загублений, про що в газеті «Сільські обрії» було опубліковане відповідне оголошення. 27 березня 2018 року державний нотаріус Ставищенської районної державної нотаріальної контори винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовила йому (позивачу) у видачі свідоцтва на земельну ділянку, оскільки спадкодавиця за життя права власності на неї у відповідності до діючого законодавства не набула. Позивач просить суд визнати недійсним вищевказаний державний акт на право приватної власності на землю. В судове засідання позивач та його представник [PERSON] не прибули, до суду представник позивача подала заяву, в якій позовні вимоги підтримує, справу просить слухати у її відсутність та відсутність позивача (а.с. 23). В судове засідання представник відповідача [PERSON] сільської ради до суду не прибув, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, сільська рада до суду подала заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнає, справу просить розглядати у відсутність представника сільської ради (а.с. 39). В судове засідання представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Відділу у Ставищенському районі міжрайонного управління у Ставищенському та Таращанському районах Головного управління Держгеокадастру у Київській області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи вказаний відділ повідомлений належним чином. Суд, розглянувши матеріали справи, оглянувши заяву [PERSON] сільської ради про визнання позовних вимог, та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Матеріалами справи\~встановлено,\~що 22\~січня 2002 року померла баба позивача [PERSON] (а.с. 27, 28), яка мала право на земельну частку (пай) у землях КСП „Зоря [PERSON] сільської ради Ставищенського району Київської області (а. с. 14). Спадщину після смерті останньої за заповітом прийняв позивач [PERSON], вступивши у фактичне володіння та управління спадковим майном, взяв на зберігання сертифікат на праву на земельну частку (пай) серії КВ 3 0106436, виданий на імя спадкодавиці (а. с. 14), відповідно до ст. ст. 534, 548, п. 1 ч. 1 ст. 549. ЦК України (1963). 22 вересня 2001 року (за життя спадкодавиці) рішенням 16 сесії 23 скликання [PERSON] сільської ради Ставищенського району Київської області № 128 «Про надання у приватну власність земельних ділянок власникам сертифікатів на право на земельні частки (паї)» затверджено технічну документацію по виготовленню державних актів на право приватної власності на землю та надано у приватну власність земельні ділянки власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в тому числі [PERSON] земельну ділянку площею 2,414 га (а.с. 15). Після смерті 22 січня 2002 року [PERSON] (а.с. 27) Ставищенською районною державною адміністрацією 29 березня 2002 року виданий Державний\~акт на\~право приватної\~власності на\~землю на\~бланку серія\~Р1\~№ 230928\~на земельну\~ділянку площею\~2,414\~га для\~ведення товарного\~сільськогосподарського виробництва на імя спадкодавиці, розташовану на території [PERSON] сільської ради Ставищенського району Київської області, та зареєстрований в Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №000062 (а.с. 19), який був втрачений, про що в газеті «Сільські обрії» було опубліковане відповідне оголошення (а.с. 18-20). Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії КВ №0106436, виданий на імя [PERSON], зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 132, при отриманні\~вказаного Державного\~акта на\~право приватної\~власності на\~землю не\~був вилучений (а. с. 14). Државний нотаріус Ставищенської районної державної нотаріальної контори постановою від 27 березня 2018 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на імя позивача, через відсутність у нього правовстановлюючого документа (а. с. 21). Згідно ч. 1 ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно пункту 17 Розділу Х „Перехідні положення Земельного Кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у в натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст. ст.\~ 3, 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі ( на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їх земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). У відповідності до пункту 9.1.1. Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель (затвердженого Наказом Держкомзему №174 від 02.07.2003 року та зареєстрованого Мінюстом України 25.07.2003 року за №641/7962, з наступними змінами), що був чинний на момент видачі державного акта, для отримання державного акта на право власності на земельну ділянку та здійснення його державної реєстрації власник або належним чином уповноважена ним особа повинна пред'явити оператору (реєстратору) документ, що посвідчує особу (та її повноваження - у разі наявності), та надати копію довідки\~ про присвоєння\~ ідентифікаційного номера власнику органами Державної податкової адміністрації України та копію документа про сплату послуг за внесення записів до державного реєстру земель. Суд вважає, що видача та державна реєстрація вищевказаного державного акту здійснена з порушеннями ст. 25 ЦК України, згідно з якими правоздатність, тобто здатність громадянина мати цивільні (майнові та особисті немайнові) права і обов'язки, виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] як власнику права на земельну частку (пай) за її життя виділено земельну ділянку в натурі не було, а оспорюваний державний акт фактично був виданий на імя останньої вже після її смерті, - цей державний акт слід визнати недійсним. Оскільки представник позивача до суду подала заяву, відповідно до якої понесені судові витрати позивач бере на себе (а.с. 23), [PERSON] сільська рада до предявлення позову про визнання державного акта недійсним не оспорювала цього його дійсності, відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України суд не вирішує питання про стягнення або розподіл судових витрат.

Outcome: approved