Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення даного позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука від 05.10.2015 року у справі №537/3302/15-ц було розірвано шлюб між нею та відповідачем. У них з відповідачем є син - [PERSON], [INFO]. Починаючи з моменту розірвання шлюбу між ними відсутні будь-які шлюбні стосунки. На теперішній час вони проживають окремо та не ведуть спільне господарство. Дитина проживає разом з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач не надає допомоги на утримання дитини. Відповідач нікому не платить аліменти, стягнень по виконавчим документам з Відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей немає. Враховуючи вищевикладене, вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка позов підтримала у повному обсязі з підстав, що зазначені у ньому та суду пояснила, що у них з відповідачем є двоє спільних дітей, син [PERSON] та інший син, у свідоцтві про народження якого відповідач батьком не зазначений. Після розлучення діти проживають із нею, а відповідач жодної допомоги на утримання дітей не надає. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що у них з позивачем є двоє спільних дітей, син [PERSON] та інший син, а тому вважає, що аліменти повинні стягуватись на обох дітей. Також зазначив, що після розлучення він постійно забирав дітей на вихідні та свята, водив їх до розважальних закладів та придбавав подарунки, однак у лютому 2016 року відповідач стала чинити йому перешкоди у спілкуванні з дітьми та, як йому здається, настроює дітей проти нього. З цього часу він дітей фактично не бачить та допомогу на їх утримання не надає. Вислухавши пояснення позивачки та відповідача, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне: Як достовірно встановлено в судовому засіданні сторони з 24.04.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 05.10.2015 року. Сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І КЕ №067435, виданого Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області 11 лютого 2008 року, де зазначено, що батьком [PERSON] є [PERSON], а матірю [PERSON]. Малолітній син сторін [PERSON], проживає з матірю позивачкою по справі та знаходяться на її утриманні, що сторонами по справі не заперечується, а відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання своєї малолітньої дитини не надає. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної\~Ради України\~№ 789-ХІІ\~від 27\~лютого 1991\~року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8\~Закону України\~"Про\~охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст..ст.180, 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як встановлено судом, відповідач, відповідно до ст. 187 Сімейного кодексу України, заяву за\~місцем роботи\~про відрахування\~аліментів на\~дитину \~сина [PERSON]\~з його\~заробітної плати\~не подавав,кошти на утримання дитини не надає, в порядку ст..188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати сина [PERSON] не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст.189 Сімейного кодексу України між сторонами не укладено. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ненадання регулярної та належної матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини є порушенням обов'язку [PERSON] піклуватися про свою дитину, а тому суд приходить до висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина. \~ \~ \~ \~Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір.

Outcome: approved