Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить 11/50 частини житлового будинку під № [ADDRESS], яка перейшла їй у спадок після смерті чоловіка [PERSON], що помер [INFO] року. Шлюб із [PERSON] вона зареєструвала 10 лютого 2004 року. Із належної частини будинку, [PERSON] в 1992 році подарував 7/100 частини будинку своєму пасинку [PERSON], який проживав в [ADDRESS]. Позивав зазначає, що після оформлення договору дарування, [PERSON] жодного разу у м. Вінницю не приїздив, належною йому частиною будинку не цікавився і не ставив питання про виділення йому належної частини будинку в натурі, чи сплати за неї коштів. Весь час чоловік позивача, а з травня 2005 року і позивач користувались всією частиною 29/100 будинку та сплачували комунальні послуги. Так, в грудні 2004 року [PERSON] помер. Після його смерті ніхто із спадкоємців не звертався до нотаріальної контори відносно оформлення спадщини. На даний час позивач продовжує проживати у вищевказаному житловому будинку. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується спірним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт. Враховуючи вищевказане, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 7/100 частини житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Ухвалою суду від 21 серпня 2015 року провадження в даній справі було зупинено в зв'язку з зверненням з судовим дорученням до компетентного суду Російської Федерації для витребування у органів реєстрації актів громадського стану інформації щодо реєстрації смерті [PERSON], [INFO] Також ухвалою суду від 18 квітня 2016 року до участі в справі було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON], які є іншими співвласниками будинковолодіння. У зв'язку із смертю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON], його було замінено на його правонаступників - [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Представник відповідача Олексюк Т.С. позов не визнала, надала письмові заперечення та пояснила, що позивачем не доведено відсутність інших осіб, які претендують на спірне майно, добросовісність та відкритість володіння. Також представник зазначила, що на спірне майно може претендувати дружина [PERSON] - [PERSON]. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] В судове засідання треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], [PERSON] та [PERSON], не з'явились, надавши суду заяви про розгляд справ у їх відсутність, не заперечували щодо задоволення вимог позову, просили суд їх задовольнити (а.с. 110-112). Вислухавши пояснення позивача, її представника [PERSON], представника відповідача Олексюк Т.С., дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 10.02.2004 року, судом встановлено, що 10.02.2004 року між позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб у міському відділі РАГС управління юстиції Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 174 (а.с. 8). З матеріалів справи вбачається, що чоловік позивача [PERSON] є спадкоємцем 29/100 частин житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS], після смерті його дружини [PERSON], померлої [INFO] року. Даний факт підтверджується свідоцтвом про право на спадщину по закону від 22.01.1992 року (а.с. 16, 17). Відповідно до договору дарування від 17.07.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Надольською Т.П., зареєстрованого в реєстрі за № І-І496, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 7/100 частини житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] Вінницького району і розташований на присадибній земельній ділянці. На присадибній земельній ділянці розташовано: один жилий, ракушняків, обкладений цеглою будинок з прибудовою, жилою площею 113,5 кв.м. будинок, зазначений на плані літерою «А» та господарські будівлі: сараї: «б», «Д», «Г», «В», вбиральні «Е», «Ж», льох «П/Г», огорожа «№1-4». В користування обдарованого відходять: веранда ІІ, коридор, кімната 3-3, ганок а. (а.с. 10-11). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 18.12.2007 року Відділом РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області, встановлено, що [INFO] року в м. Вінниці помер [PERSON] (а.с. 7). З свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.06.2008 року вбачається, що позивач є спадкоємцем 11/50 часток житлового будинку під номером [ADDRESS], після смерті її чоловіка [PERSON] (а.с. 9). З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № [ADDRESS], виготовленого 14.05.2008 року КП "ВООБТІ", судом встановлено, що його співвласниками є позивач - 11/50 частки, [PERSON] - ? частини, [PERSON] - 7/100 частки та [PERSON] - 23/50 частки (а.с. 12-15). Відповідно до реєстраційного посвідчення від 16.01.2008 року, право приватної власності на 11/50 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами вищевказаного будинку зареєстровано за [PERSON] (чоловіком позивача) у КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» (а.с. 18). Слід зазначити, що [PERSON] є власником ? частини спірного будинку на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 04.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. (а.с. 99-100, 101-102). З реєстраційного посвідчення від 26.04.2005 року, право приватної власності на 1/4 частини будинковолодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] у КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» (а.с. 103-104). Також матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем 23/50 частин спірного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, після смерті його дружини [PERSON], яка померла [INFO] року (а.с. 105). Однак, співвласник спірного будинку - [PERSON] [INFO] року помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданого відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області від 29.03.2016 року (а.с. 92). Відповідно до свідоцтв про народження, суд вбачає, що [PERSON] був батьком двох синів, а саме: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 98). З відміток, зроблених в паспортах громадянина України, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані також в спірному будинку (а.с. 96, 97). З матеріалів спадкової справи № 317/201 (а.с. 150-180), заведеної після смерті [PERSON], судом встановлено, що [PERSON] 26.08.2016 року та [PERSON] 26.08.2016 року звернулися до Третьої вінницької держнотконтори про прийняття спадкового майна після смерті [INFO] року батька [PERSON] законом (а.с. 151, 152) та у відповідності до ст.ст. 1269,1270 ЦК України вважаються особами, які прийняли спадщину. Також з свідоцтв про право на спадщину за законом від 19 жовтня 2016 року, виданих державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], судом встановлено, що спадкоємцями майна померлого [PERSON] є його діти: [PERSON] та [PERSON] по ? частці земельної ділянки площею 0,0460 га, що розташована в [ADDRESS] (а.с. 169, 170). Аналогічні свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.10.2016 року, були видані [PERSON] та [PERSON] на ? частки з 23/50 частини спірного житлового будинку (а.с. 179, 180). Згідно запису акта про смерть № 7326 від 27.12.2004 року, [PERSON] помер [INFO] року в м. Москва. Останнє місце проживання - [ADDRESS] (а.с. 53). Відповідно до статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Так, з матеріалів справи вбачається, що останнім місцем проживання спадкодавця є Російська Федерація, а нерухоме майно (7/100 частки домоволодіння по [ADDRESS] належних померлому [PERSON]) знаходиться на території України, тому відповідно до положень вищевказаної статті Закону, суд приходить до висновку про необхідність застосування до даних правовідносин законодавства України. Згідно листів Першої вінницької державної нотаріальної контори від 26.10.2011 року та від 07.04.2016 року, спадкоємці померлого [INFO] року [PERSON] до Першої вінницької державної нотаріальної контори не зверталися, спадкова справа не заводилась (а.с. 20, 67). Даний факт також підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 06.04.2016 року та листом Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 25.04.2016 року (а.с. 68, 86). З відмітки, зробленій в паспорті громадянина України, суд вбачає, що позивач [PERSON] зареєстрована з 5 травня 2004 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). З довідки комітету мікрорайону «Пирогово» № 924 від 01.07.2015 року, судом встановлено, що [PERSON] дійсно зареєстрована і проживає з 05.05.2004 року по даний день, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21). Даний факт також підтверджується домовою книгою спірного житла (а.с. 22-25). Разом з тим, слід зазначити, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 21.12.2011 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку володіння та користування спільною земельною ділянкою був задоволений і встановлений порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 0,1079 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], відповідно до виготовленого ДП «Поділлягеодезкартографія» кадастрового плану від 08.08.2011р., згідно якого: виділено в користування [PERSON] земельну ділянку площею 0,0477 га, що позначена на плані зоною 2, а також виділено в користування [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0557 га, що позначена на плані зоною 1 (а.с. 135). Також рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2013 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], Вінницької міської ради про встановлення порядку користування земельною ділянкою (а.с. 136-140). Так, судом встановлено, що позивач зареєстрована та проживає в [ADDRESS] з 2000 року по теперішній час, добровільно володіє та користується 23/100 частини даного будинку, куди також входить 7/100 частини будинку, яка з 1992 року належить [PERSON], який [INFO] року помер. Позивач користується частиною будинку та земельною ділянкою, доглядає за будинком, утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонти, а також сплачує комунальні послуги (а.с. 183). Згідно відповіді на запит, наданої ТОВ «Вінницягаз Збут» від 29.11.2016 року, з 02.09.2008 року особовий рахунок № [NUMBER] відкритий на ім'я [PERSON] ([ADDRESS]), на підставі свідоцтва про право на спадщину № [NUMBER] від 17.06.2008р. Оплата за спожитий природній газ проводиться в повному обсязі, заборгованості по вищевказаному рахунку не має (а.с. 199, 200). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У Цивільному кодексі України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: - майно може бути об'єктом набувальної давності; - добросовісність володіння; - відкритість володіння; - давність володіння та його безперервність; - відсутність інших осіб, які претендують на це майно; - відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Оскільки у нормі ст. 344 ЦК України не застосовується поняття «правомірно», зміст якого викладено у ч. 2 ст. 328 ЦК України, то ця норма поширюється і на випадки заволодіння особою чужим майном, коли особа апріорі знає або допускає, що вона без належних правових підстав (зокрема оренда, найм) володіє чужим майном і повинна бути готова, що таке майно може бути витребуване власником. По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Слід зауважити, що, в розумінні пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, якщо строк давністного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то в строк, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 1 січня 2001 року. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК). Враховуючи те, що [PERSON] належними та допустимими доказами довела, що вона добросовісно заволоділа 7/100 частин жилого будинку, оскільки вона хоча і знала, що вона не є власником цієї частини об'єкту нерухомості, однак наданими доказами підтверджено, що заволодіння цим майном відбулося без порушенням норм права (викрадення, шахрайство), шляхом безперервного користування (проживання). Крім того, [PERSON] належними та допустимими доказами довела, що вона продовжує відкрито, тобто очевидно для всіх та безперервно користуватись цим приміщенням, як житловим будинком з 2000 р. і по даний час та відноситься до вказаного об'єкта, як до свого. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Вінницької міської ради, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved