Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

в грудні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, поданим в її інтересах адвокатом Кравець І.Б., до відповідача [PERSON] про визнання останньою такою, що втратила права користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 21.12.2020 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області, є єдиним власником вищевказаної квартири. Попереднім власником вказаного нерухомого майна був [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідач [PERSON] є його колишньою дружиною, шлюб з якою було розірвано 02.07.2013 року. При цьому, згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.06.2020 року, яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 12.10.2020 року було залишено без змін, відповідачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог, зокрема щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за період з 02.07.2013 року по 29.06.2018 року, визнання майна, в тому числі спірної квартири, спільною сумісною власністю. Проте, відповідач не знялася з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , та не бажає цього робити в добровільному порядку. Посилаючись на вказані обставини, зазначаючи при цьому, що відповідач [PERSON] , не є членом сім`ї позивача, між сторонами відсутні родинні відносини, а також відсутні будь-які інші підстави для користування відповідачем спірним майном, позивач, з метою усунення перешкод у здійсненні права власності, просила позовні вимоги задовольнити. 25.01.2021 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, поданий в її інтересах адвокатом Кузнецовим А.І. , відповідно до якого останній вказував на безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, зокрема, з огляду на те, що відповідач не тільки зареєстрована, але й фактично проживає за вказаною адресою, здійснює витрати по його утриманню, сплачує комунальні послуги. При цьому її проживання в спірній квартирі зумовлене тривалими сімейним відносинами, що існували між відповідачем та [PERSON] , в тому числі, станом на час його смерті. Водночас, обумовлена квартира, внаслідок здійсненого попереднім власником житла [PERSON] переплануванням фактично включає в себе квартиру [ADDRESS] , яка за рішенням суду була визнана спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , тоді як квартира [ADDRESS] в вказаному будинку була придбана подружжям за час шлюбних відносин. Зазначене в сукупності свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . \~ \~ \~ \~В свою чергу, адвокатом Кравець І.Б. в інтересах позивача [PERSON] , подано відповідь на відзив, в якому вона просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити з підстав, зазначених у позові. Зазначала, що доводи сторони відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками судів першої, апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, його поділу. При цьому, звертала увагу на те, що визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не може вважатися втручанням у право на житло згідно з принципом пропорційності у контексті практики ЄСПЛ, оскільки відповідачу на праві власності належать дві окремі квартири. Разом з тим, з припинення права власності на спірну квартиру попереднього власника житла ( [PERSON] ) в зв`язку зі смертю останнього, припинилося й право користування цією квартирою колишніх членів його сім`ї. Представник позивача адвокат Кравець І.Б. у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала. Надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, відповіді на відзив. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. В той же час відкладення розгляду справи\~є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, представників сторін, а\~неможливість вирішення спору в відповідному судовому засіданні. За такого, враховуючи положення п. 1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, наявність у справі достатньої інформації для вирішення спору, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 26.07.2002 року був укладений шлюб, який розірвано за рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20.06.2013 року. Рішення суду ухвалено на підставі поданого [PERSON] позову, з посиланням на припинення сімейних відносин, починаючи з лютого 2013 року. Рішення набрало чинності 02.07.2013 року. В порядку поділу майна подружжя, на підставі поданого [PERSON] до суду відповідного позову, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17.07.2013 року затверджено мирову угоду між колишнім подружжям, за умовами якої, зокрема право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] було припинено. [PERSON] отримала від колишнього чоловіка [PERSON] грошову компенсацію належної їй частки (1/2) у праві власності на вказане майно. В подальшому, в листопаді 2018 року, відповідач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому, зокрема просила встановити факт її проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 02.07.2013 року по 29.06.2018\~ року, визнати квартиру [ADDRESS] (придбана [PERSON] згідно договору купівлі\~- продажу, посвідченого 29.10.1993 року державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області), спільною сумісною власністю, здійснити її поділ. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.06.2020 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено в повному обсязі, в тому числі щодо встановлення факту її проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 02.07.2013 року по 29.06.2018\~ року, визнання за нею права власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 12.10.2020 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.06.2020 року залишено без змін. При цьому, судом надано оцінку доводам відповідача щодо нескасування попереднім власником житла її реєстрації в спірній квартирі, формального розірвання шлюбу з метою отримання кредиту, питанню щодо об`єднання квартир. Водночас, обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не потребують доказуванню, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняла його рідна донька\~позивач [PERSON] , в порядку спадкування за законом як спадкоємець першої черги. 21.12.2020 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Владовою І.О. Бєлік О.В. було видано свідоцтво про право на спадщину, відповідно до якого остання успадкувала після смерті батька [PERSON] квартиру [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрована відповідач [PERSON] . Також з\~матеріалів справи\~вбачається,\~що відповідачу\~на праві\~власності належать:\~квартира [ADDRESS] ,\~а також\~квартира [ADDRESS] .\~ \~ \~ \~ \~Аналізуючи доводи сторін, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України,\~ст. 150 ЖК УРСР\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1 ст. 156 ЖК УРСР). Аналогічну норму містить також\~ ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.4\~ст. 156 ЖК УРСР\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2\~ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Виходячи з наведеного, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як зазначалося вище, позивач на законних підставах набула у власність вищевказану квартиру. Водночас, як встановлено в судовому засіданні між сторонами існує спір щодо користування вказаною квартирою. В зазначеному спорі належну позивачу [PERSON] квартиру слід оцінювати як об`єкт права власності, захист якого провадиться відповідно до глави 29 ЦК України, а не як житло, суб`єктивне право на яке охороняється\~ЖК УРСР. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та ст.\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до\~Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого\~протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.\~379,\~382 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. Зокрема, згідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, неправомірність дій відповідача припускається доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки. Отже, позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, а неправомірність дій відповідача презюмується. Відтак за порівняльним аналізом ст.ст. 383,391,405 ЦК України\~та ст.ст. 150,156\~у поєднанні зі\~ст.64 ЖК УРСР\~слід дійти до висновку про те, що положення ст. ст.\~383,391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] вселилася в спірну квартиру як дружина власника обумовленого нерухомого майна (на час розгляду справи колишнього власника житла), шлюб з яким було розірвано, відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20.06.2013 року. Після розірвання шлюбу вони спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків, що встановлено рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.06.2020 року. Проте, добровільно знятися з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , відповідач не бажає. При цьому, суд відноситься критично до заперечень останньої з посиланням на фактичне проживання за спірною адресою, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного не надано. Надані стороною відповідача акти, видані КП «Єдність», ПП «Сервіс дім Вознесенськ», суд не приймає до уваги, оскільки доказів що обумовлені юридичні особи здійснюють обслуговування житлового будинку, в якому розташована спірна квартира, а також мають повноваження щодо їх складання, в тому числі за зверненням особи, яка не є власником зазначеного нерухомого майна, матеріали справи не містять. \~ \~ \~ \~Не підтверджують безумовно факт проживання відповідача за вказаною адресою надані останньою дублікати квитанцій щодо сплати за послуги водопостачання (від 01.09.2019 року, 31.10.2019 р. оплата за 2016 р., від 02.11.2020 р. , 31.12.2020 р. оплата червень 2020 р.), вартість доставки газу (від 30.12.2020 р.) Інші квитанції не містять відомостей щодо адреси, за якою були сплачені відповідні послуги. \~ \~ \~ \~Таким чином, з огляду на викладене, враховуючи, що відповідач [PERSON] користувалася спірним жилим приміщенням зі згоди попереднього власника майна, як член його сім`ї, та така обставина припинилась, після розірвання шлюбу вони спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків, разом з тим остання має у власності дві окремі квартири, при цьому власниця квартири має намір користуватись й розпоряджатись нею, тому, з урахуванням балансу інтересів обох сторін, суд приходить до висновку, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню, в зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить до стягнення судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved