Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] міської ради Запорізької області, [PERSON], [PERSON], в якому просила поновити строк позовної давності для звернення до суду, який пропущений з поважних причин, визнати частково недійсним рішення [PERSON] міської ради Запорізької області № 23 від 12 лютого 2004 року у частині п. 1 додатку до нього, про передачу у власність під порядковими номерами 4, 5, 6 де зазначені співвласники [PERSON], із площею земельної ділянки 364 кв.м., [PERSON], із площею земельної ділянки 243 кв.м., [PERSON], із площею земельної ділянки 364 кв.м., та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 079932 від 06 квітня 2004 року виданого на її імя. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 квітня 2004 року їй було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 079932, загальною площею 0,0971 га, з кадастровим номером 2311000000:01:013:0132, яка розташована за адресою: вул. Інтернаціональна, 37 у м. Токмак Запорізької області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, із списком співвласників на той час відповідачки [PERSON] та [PERSON], яка згодом 23.09.2004 року за цивільно-правовою угодою передала право власності її колишньому чоловіку та відповідачу [PERSON] У січні 2015 року під час апеляційного розгляду на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 28.08.2014 року за апеляційною скаргою [PERSON] по цивільній справі про поділ в натурі частки зі спільної часткової власності, вона вперше дізналася про існування додатку до рішення 25 сесії 24 скликання [PERSON] міської ради № 23 від 12.02.2004 року, яке є списком громадян, яким земельні ділянки передаються у власність та з визначенням площі кожній особі з цього додатку, яке є похідним для видачі правовстановлюючого документа на право власності на присадибну земельну ділянку. Зокрема у цьому додатку під порядковими номерами 4, 5, 6 були зазначені співвласники присадибної земельної ділянки, із визначеною площею, так під № 4 зазначена [PERSON], із площею земельної ділянки 364 кв.м., під № 5 зазначена [PERSON], із площею земельної ділянки 243 кв.м., під № 6 зазначена [PERSON], із площею земельної ділянки 364 кв.м., загальна площа земельної ділянки, яка належала співвласникам дорівнює 971 кв.м. (364 кв.м. + 364 кв.м. +243 кв.м. = 971 кв.м.) або 0,0971 га як в правовстановлюючому документі у Державному акті на право власності на земельну ділянку. Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 06.06.2014 року з розташуванням за адресою: вул. Інтернаціональна 37 м. Токмак Запорізької області з призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за результатами польових топографо-геодезичних робіт встановлена точна площа земельної ділянки - 0,0905 га або 905 кв.м. Так, дані зазначені у вказаному вище державному акті та похідні дані, що містилися в додатку до рішення [PERSON] міської ради від 12.02.2004 року № 23 суперечать даним, зазначеним в технічній документації. Про факт невідповідності фактичному розміру земельної ділянки вперше стало відомо, лише в червні 2014 року, коли була виготовлена технічна документація з результатами геодезично-кадастрової зйомки земельної ділянки. Вважає, що тривалий судовий розгляд цивільної справи, який фактично унеможливлював розпочати інший судовий спір та звернення до суду доки не вступить в законну силу остаточно рішення суду з попереднього цивільного спору між одними й тими самими особами, є поважним причинами, а тому просить поновити строк позовної давності для звернення до суду. При здійсненні комплексу робіт при узгодженні меж в натурі міська рада не врахувала та не забезпечила захисту її прав та інтересів, у звязку з чим були порушені її права, фактично було незаконно та протиправно зменшено розмір належної їй при приватизації та отриманні у приватну власність частини присадибної земельної ділянки, якою тривалий час користувалася по фактичному користуванню, встановленому між попередніми власниками, частку у більшому розмірі одного з них вона придбала на підставі цивільно-правової угоди, а тому оспорюваний державний акт на права власності на земельну ділянку просить визнати недійсним. В подальшому позовні вимоги було уточнено, про що до суду подано відповідну заяву від 04 січня 2016 року (т. 1 а.с. 146-147). В уточненій позовній заяві позивач, [PERSON] просила поновити строк позовної давності для звернення до суду, який пропущений з поважних причин, визнати частково недійсним рішення [PERSON] міської ради Запорізької області № 23 від 12 лютого 2004 року у частині п. 1 додатку до нього, про передачу у власність під порядковими номерами 4, 5, 6 де зазначені співвласники [PERSON], із площею земельної ділянки 364 кв.м., [PERSON], із площею земельної ділянки 243 кв.м., [PERSON], із площею земельної ділянки 364 кв.м., визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 079932 від 06 квітня 2004 року та скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачами: [PERSON] та [PERSON] по 3/8 частини земельної ділянки, що були внесені до державного реєстру на підставі рішень державного реєстратора № 13657398 від 10.06.2014 року та № 26746813 від 04.12.2015 року відповідно. В судове засідання позивач не зявився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судовому засіданні пояснив, що при здійснення приватизації земельної ділянки не враховано рішення народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, справа № 2-479, де зокрема вирішувалося питання про розмір земельних ділянок, які належали співвласникам на праві користування за адресою м. Токмак, вул. Інтернаціональна, 37. [PERSON] з моменту придбання 1/4 частини житлового будинку розташованого за адресою: м. Токмак, вул. Інтернаціональна, буд. 37, і до сьогоднішнього дня фактично користується земельною ділянкою розміром 565 м.кв., яка перебувала і в користуванні попереднього власника. Будинок має три відокремлені виходи, які огороджено. В свою чергу рішення Токмакцької міської ради № 23 від 12.02.2004 року, порушує права позивача, оскільки згідно додатку до вказаного рішення [PERSON] передається земельна ділянка площею 243 кв.м. В подальшому спірне рішення [PERSON] міської ради стало приводом для звернення [PERSON] в 2014 році до суду з позовом про виділ в натурі у приватну власність 3/8 частки земельної ділянки зі спільної часткової власності, в окреме її користування, та визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 339 кв.м., оскільки згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи розмір земельної ділянки розташованої за адресою: м. Токмак, вул. Інтернаціональна, буд. 37, становить 905 кв.м., а 3/8 складає 339 кв.м. Відповідач, [PERSON] позовні вимоги визнав, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. В судовому засіданні відповідач, [PERSON] пояснив, що він придбав у [PERSON] 3/8 частки житлового будинку розташованого за адресою: м. Токмак, вул. Інтернаціональна, буд. 37, та земельну ділянку для обслуговування вказаної частини житлового будинку. Він з моменту придбання даної частини будинку фактично користується земельною ділянкою розміром 193 м.кв. Будинок має три відокремлені виходи, які огороджено. Відповідач, [PERSON] заперечувала проти позову та просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, про що надала до суду письмові заперечення (т. 1 а.с. 84-88, 161-163). [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона фактично користується земельною ділянкою розміром 167 м.кв., але її це не влаштовує, а тому вона зверталася до суду з позовом про поділ земельної ділянки відповідно до державного акту, і в грудні 2015 році зареєструвала право власності на 3/8 частки земельної ділянки. В державному акті розмір земельної ділянки зазначено 971 м.кв., проте фактично розмір земельної ділянки становить 905 м.кв., про фактичний розмір земельної ділянки дізналася в 2014 році. Крім того, вказала, що про рішення народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, справа № 2-479 їй було відомо, але вказане рішення не надавалося при приватизації земельної ділянки. Вона придбала в 1984 році у [PERSON] 3\\8 частини житлового будинку розташованого на земельній ділянці площею 925 м.кв. В рішенні народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, справа № 2-479, розділено житловий будинок та визнано, що на праві користування належить земельна ділянка по вул. Інтернаціональній, 37 в м. Токмак [PERSON] площею 180 кв.м., а [PERSON] площею 180 кв.м. Проте фактично вона користується земельною ділянкою 167 м.кв. В 2004 році їй було достовірно відомо про призначений їй розмір земельної ділянки. Розмір земельної ділянки вказаний в додатку до спірного рішення [PERSON] міської ради її влаштовує, а саме їй передається земельна ділянка площею 364 кв.м. Представник [PERSON] міської ради Запорізької області заперечував проти позову та просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, про що надано до суду письмові заперечення (т. 1 а.с. 122-124). Представник [PERSON] міської ради Запорізької області пояснив, що на сьогоднішній день розмір земельної ділянки розташованої за адресою: м. Токмак, вул. Інтернаціональній, 37, становить 905 м.кв. Вказана земельна ділянка зареєстрована. В спірному рішенні та державному акті на право власності на земельну ділянку вказано загальний розмір земельної ділянки та визначено частки в земельній ділянці, які відповідають часткам в будинку. В заяві про передачу у приватну власність земельної ділянки співвласники розміри не зазначали. При приватизації земельної ділянки рішення народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, справа № 2-479, не надавалося, а тому частки в земельній ділянці відповідають часткам в будинку. Представник Управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Запорізької області в судовому засіданні пояснив, що не вбачає підстав для скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та рішення [PERSON] міської ради, оскільки на момент отримання державного акту проводилося вимірювання рулеткою. Частки в земельній ділянці визначені згідно часток в будинку. Крім того, вказала що державний акт можна скасувати поділом. Представник виконавчого комітету [PERSON] міської ради Запорізької області в судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона проживає по сусідству з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON] час позивач та відповідача сваряться з приводу земельної ділянки. Спір виник коли [PERSON] почав будувати виїзд років 5-6 тому. Їй невідомо якою територією користується кожен співвласників. Площа земельної ділянки їй також не відома. Позивач, [PERSON] фактично користується і користувалася більшою земельною ділянкою, ніж відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON] Між [PERSON] та [PERSON] сварок з приводу земельної ділянки не виникало. Сварка між [PERSON] та [PERSON] виникла влітку 2015 року. Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідачів, представника третьої особи Управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Запорізької області, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно положень ст. 4 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року N 2768-III (далі ЗК України), завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] придбала у [PERSON] 1/4 частину житлового будинку. Згідно договору купівлі-продажу від 30 липня 1991 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу Задорожньою) Н.І., остання купила 1/4 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських і побутових будівель і споруд, розташованих в м. Токмак Запорізької області по вул.. Інтернаціональній, 37 і розташований на земельній ділянці розміром 925,00 кв.м. На зазначені земельній ділянці розташований один глинобитний, обкладений цеглою А-1, жилою площею 51,53 кв.м. та слідуючи господарські і побутові будівлі і споруди, сіни а-1, сіни-1, сарай Б-1, сарай В, сарай Г, убиральня Е, убиральня И, паркан. (т. 2 а.с. 13). Ця 1/4 частина будинку належала продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом , виданого [PERSON] держнотконторою 09.12.1989 року за р-ром № 2 договору купівлі-продажу, удостовіреного [PERSON] держнотконторою 18.05.1990 року № 1187. 1/4 частина будинку вирахувана із загальної вартості жилого будинку та надвірних будівель і споруджень. 1/4 частина домоволодіння зареєстрована Пологівським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за позивачем і записана в реєстрову книгу № 40 за реєстровим № 3574 01 серпня 1991 року, про що на договорі міститься відповідна відмітка (т. 2 а.с. 13). Згідно даних технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок станом на 06.06.2014 року 1/4 частина домоволодіння, яка належить [PERSON] по вул. Інтернаціональна, 37 розміщена на земельній ділянці площею 565 м.кв. (т. 1 а.с. 12-14). В її фактичному користуванні перебуває земельна ділянка площею 565 га, оскільки саме такий розмір земельної ділянки знаходився в користуванні попередніх власників. Згідно договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1984 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання придбала 3/8 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, в м. Токмаку Запорізької області по вулиці Інтернаціональній, будинок № 37, розташованого на земельній ділянці 925 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовані один одноповерховий жилий будинок глинобитний , обкладений цеглою, жилою площею 51,33 кв.м., зазначений в плані літерою А-І, та слідуючі господарчі та побутові споруди: сіни а-І, сарай Б-І, сарай В І, сарай Г-І, забор № 1, уборна № 2. 3/8 частини жилого будинку належить [PERSON] на підставі рішення народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, справа № 2-479, зареєстрованого в Мелітопольському бюро технічної інвентаризації 07.09.1984 року, під № 3574. В користування покупця перейшла: кімната І-І площею 12,11 кв.м., кухня І-2 площею 6,87 кв.м., сарай І-3 площею 10,72 кв.м., сіни І площею 8,87 кв.м., забор № 1. Вказані в даному договорі 3/8 частини будинку зареєстровано Мелітопольським бюро технічної інвентаризації за [PERSON] під реєстровим № 3574 12 листопада 1984 року, про що на договорі міститься відповідна відмітка (т. 1 а.с. 10-11). На час переходу права власності на частину житлового будинку до [PERSON] земельні відносини регулювались Земельним кодексом Української РСР від 08 липня 1970 року. В статті 3 названого Кодексу передбачалося, що відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР земля є державною власністю - спільним надбанням усього радянського народу. Земля є виключною власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Відповідно до ст.13 ЗК УРСР 1970 року передбачалося, що земля в Українській РСР надається в користування: - колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам; - промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам; - громадянам СРСР. У випадках, передбачених законодавством Союзу РСР, земля може надаватися в користування і іншим організаціям та особам. Згідно ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 року на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Відповідно до положень ст. 91 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 року особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов'язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок. Якщо згоди на користування спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується в порядку, встановленому статтею 167 цього Кодексу. Статтею 167 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 року передбачено, що спори між співвласниками індивідуальних будівель на землях міст, селищ міського типу і на земельних ділянках у сільських населених пунктах, що відводяться виконавчими комітетами сільських Рад народних депутатів, про порядок користування спільною земельною ділянкою розглядаються судами. В даному випадку спір вирішено в судовому порядку. Згідно рішення народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, справа № 2-479, визнано, що на праві особистої власності в будинку № 37 по вул. Інтернаціональній в м. Токмак належить [PERSON] 3/8 частини, а саме: кімната І-І площею 12,11 кв.м., кухня І-2 площею 6,87 кв.м., сарай І-3 площею 10,72 кв.м., сіни І площею 8,87 кв.м., забор № 1. Для зручного користування виділеними частинами зобовязано, [PERSON] в сінях переставити двері зі східної сторони, а [PERSON] влаштувати другий вихід з кімнати 1-6 з східної сторони з влаштуванням веранди розміром 2,60х3,50м і встановити двері в сарай 1-4 замість вікна. Визнано, що на праві користування належить земельна ділянка по вул. Інтернаціональній, 37 в м. Токмак [PERSON] площею 180 кв.м. окрашений на схемі плані в голубий колір, а [PERSON] площею 180 кв.м. окрашений на схемі плані в сіренєвий колір (т. 1 а.с. 223). Згідно висновку технічної експертизи по жилому будинку, розташованому по вул.. Інтернаціональній, 37 в м. Токмак проведеної на виконання ухвали народного суду м. Токмак від 28 травня 1984 року, де поставлено наступні питання: 1) чи можливий виділ в натурі 1/2 частини будинку? 2) яким чином виділити земельну ділянку? На поставлені питання надані відповіді: 1) До першої частини віднести кімнату: І-6 площею 16,97 кв.м., кімнату І-5 площею 6,53 кв.м., сарай І-4 площею 10,12 кв.м., відділити літню кухню «В», сарай «Г», вбиральню «Д», що складає 36,3 % що становить 3/8 частини. До другої частини віднесено : кімнату І-І площею 12,11 кв.м., кухня І-2 площею 6,87 кв.м., сарай І-3 площею 10,72 кв.м., сіни І площею 8,87 кв.м., забор № 1, що складає 35,8 %, що становить 3/8 частини. 2) До першої частини відносить земельну ділянку площею 180 кв.м. на схемі плані окрашений в голубий колір, знаходиться на схемі плані від ділянки [PERSON] До другої частини віднесено земельну ділянку площею 180 кв.м. на схемі плані окрашений в сіренєвий колір і знаходиться на плані від вул. Радянської. Земельна ділянку площею 565 кв.м. на схемі плані окрашено в червоний колір знаходиться в користуванні [PERSON] (т. 1 а.с. 225). Вказаний поділ відображено на схемі земельної ділянки по вул.. Інтернаціональній, 27 в м. Токмак (т. 1 а.с. 224, 226; т. 2 а.с. 51). Вказаний поділ земельної ділянки узгоджується і з генеральним план (схемою) (т. 1 а.с. 227-228). Згідно довідки комунального підприємства «Абрис» за № 159 від 29 квітня 2016 року житловий будинок за адресою: Запорізька область м. Токмак вул.. Інтернаціональна буд. 37, раніше мав наступні поштові номери: з 13.09.1949 року по 28.09.1959 року вул. Інтернаціональна буд. № 25; з 28.09.1959 року по 28.11.1968 року вул. Інтернаціональна буд. № 39; з 28.11.1968 року по 04.09.1982 року вул. Інтернаціональна буд. № 45; з 04.09.1982 року по теперішній час вул. Інтернаціональна буд. № 37 (т. 2 а.с. 33). В протоколах засідань [PERSON] міської ради Запорізької області за період з 1949 року по 1982 рік рішення в якому визначено розмір земельної ділянки, яка на теперішній час має поштовий номер Інтернаціональна, 37, відсутні, що підтверджується відповіддю начальника Державного архіва Запорізької області Запорізької обласної державної адміністрації (т. 2 а.с. 61). Так, [PERSON] стала співвласницею будинку на підставі договору купівлі-продажу частки цього будинку, в якому зазначалися конкретні приміщення на господарські споруди, що складають ці частки. Крім того, між попередніми власниками вирішено питання щодо земельної ділянки. Згідно рішення народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, справа № 2-479, визнано, що на праві користування [PERSON] належить земельна ділянка по вул. Інтернаціональній, 37 в м. Токмак площею 180 кв.м. окрашений на схемі плані в сіренєвий колір (т. 1 а.с. 223), яке зареєстровано в бюро технічної інвентаризації, та є обов'язковим і для нових власників цих часток. Відповідно до положень ч. 1 ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України 1963 року, рішення, ухвала і постанова суду або судді, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року N 1618-IV, де зазначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Так, суд вважає, що відповідачу [PERSON], при укладенні договору купівлі-продажу була відома частка, яка належала [PERSON] та розмір земельної ділянки, яка виділена в користування [PERSON], згідно рішення народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, справа № 2-479. Доводи відповідача, [PERSON] про те, що вказане рішення суду не слід брати до уваги, так як земельна ділянка вже належить на праві спільної часткової власності третім особам, суд не бере до уваги. Адже рішення суду, що набрали законної сили є обовязковими для всіх підприємств, установ, організацій і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до п. 3 Постанови Верховного Суду Української РСР від 14 травня 1976 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню законодавства про право особистої власності на жилий будинок» в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено жилу будівлю або відокремлену частину будинку, які відповідають розміру їх часток у праві власності. В п. 4 Постанови Верховного Суду Української РСР від 14 травня 1976 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню законодавства про право особистої власності на жилий будинок» передбачено, що одночасно з розв'язанням спору про право особистої власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Згідно рішення народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, справа № 2-479, виділено частки в житловому будинку співвласникам [PERSON] та [PERSON], а також поділено земельну ділянку, виділивши [PERSON] земельну ділянку площею 180 кв.м. окрашений на схемі плані в голубий колір, [PERSON] земельну ділянку площею 180 кв.м. окрашений на схемі плані в сіренєвий колір. Вказане рішення суду є обов'язковим і для нових власників цих часток. Отже, до відповідача [PERSON] перейшло право користування земельною ділянкою по вул. Інтернаціональній, 37 в м. Токмак площею 180 кв.м. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечувала, того факту що фактично користується земельною ділянкою площею 167 кв.м. Доводи представника [PERSON] міської ради Запорізької області, відповідача [PERSON] та представника Управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Запорізької області що частки в земельній ділянці повинні визначатися згідно часток в будинку, є неспроможними, а тому суд не бере їх до уваги. Адже відповідно до частини першої статті 90 ЗК УРСР 1970 року, який діяв на момент набуття [PERSON] права власності на жилий будинок, при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Пункт 5 Постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до відведення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Згідно із пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Відповідно до частини першої статті 29 Земельного кодексу України 1990 року та частин третьої, четвертої статті 142 Земельного кодексу України 2001 року припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради. Примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки могло відбуватись у судовому порядку, передбаченому частиною четвертою статті 29, частиною шостою статті 31 Земельного кодексу УРСР 1990 року та статті 143, частини десятої статті 149 Земельного кодексу України 2001 року. Така правова позиція висловлена судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі за N 6-1275цс15 про визнання недійсним та скасування рішення міської ради та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. В судовому засіданні встановлено, що вилучення (викуп) земельної ділянки у [PERSON] не проводився, фактично вона користується земельною ділянкою 565 м.кв., проте згідно спірного рішення [PERSON] міської ради Запорізької області № 23 від 12 лютого 2004 року у частині п. 1 додатку до нього, [PERSON] передана у власність земельна ділянка площею 243 кв.м., [PERSON] передана у власність земельна ділянка площею 364 кв.м., [PERSON] передана у власність земельна ділянка площею 364 кв.м. Судом також встановлено, що згідно договору дарування частини будинку від 08 вересня 2004 року укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований), за цим договором Дарувальник безоплатно передав у власність обдарованому належні дарувальнику 3/8 частини жилого будинку № 37 по вул. Інтернаціональній в м. Токмак Запорізької області. Зазначений будинок частка якого відчужується, розташована на земельній ділянці розміром 971,0кв.м. глинобитний, обкладений цеглою І-А1, за заявою власника відчужується: 3-1 кімната площею 16,97 кв.м., 3-2 кухня площею 6,53 кв.м., 3-3 сарай площею 10,12 кв.м.,а-1 сіни, вбиральня «Г» і належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі рішення Токмацького міського суду від 14 серпня 1984 року /справа 2-479/, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно (т. 2 а.с. 57). За договором дарування від 23 вересня 2004 року укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований), за цим договором Дарувальник безоплатно передав обдарованому 3/8 частки земельної ділянки, загальна площа якої становить 0,0971 га, розташованої на території м. Токмак Запорізької області по вул.. Інтернаціональній 37, цільове призначення для обслуговування житлового будинку і господарських споруд (т. 1 а.с. 36). Згідно рішення народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, справа № 2-479, визнано, що на праві особистої власності в будинку № 37 по вул. Інтернаціональній в м. Токмак належить [PERSON] 3/8 частини, а саме: кімната 1-6 S площею 16,97 кв.м., 1-5 S площею 6,93 кв.м., сарай І-4 площею 10,12 кв.м., літню кухню «В-1», сарай «Г», и туалет «Д». Для зручного користування виділеними частинами зобовязано, [PERSON] в сінях переставити двері зі східної сторони, а [PERSON] влаштувати другий вихід з кімнати 1-6 з східної сторони з влаштуванням веранди розміром 2,60х3,50м і встановити двері в сарай 1-4 замість вікна. Визнано, що на праві користування належить земельна ділянка по вул. Інтернаціональній, 37 в м. Токмак [PERSON] площею 180 кв.м. окрашений на схемі плані в голубий колір, а [PERSON] площею 180 кв.м. окрашений на схемі плані в сіренєвий колір (т. 1 а.с. 223). Відповідач, [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що фактично користується земельною ділянкою 193 кв.м. Так, рішення народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, справа № 2-479, де визнано, що на праві користування належить земельна ділянка по вул. Інтернаціональній, 37 в м. Токмак [PERSON] площею 180 кв.м., [PERSON] площею 180 кв.м., не було враховано при вирішення питання про приватизацію земельної ділянки. В заяві на передачу у приватну власність земельної ділянки ні [PERSON]Д, ні [PERSON], ні [PERSON] не вказували розмір земельної ділянки (т. 1 а.с. 119, 125). Відповідно до рішення [PERSON] міської ради № 23 від 12 лютого 2004 року у п. 1 додатку до нього, про передачу у власність земельної ділянки під порядковими номерами 4, 5, 6 де зазначені співвласники [PERSON], із площею земельної ділянки 364 кв.м., [PERSON], із площею земельної ділянки 243 кв.м., [PERSON], із площею земельної ділянки 364 кв.м. Згідно положень ч. 2 ст. 118 ЗК України від 25 жовтня 2001 року N 2768-III, рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до п.1.12 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.99р. №43 із змінами (далі - Інструкція), складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натурі (на місцевість меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. В п. 1.13. вказаної Інструкції передбачено, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і товариствам громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою в установленому порядку відповідною технічною документацією. У відповідності до п. 1.14 вказаної Інструкції довгострокові межові знаки передаються на зберігання власнику або користувачу земельної ділянки, про що складається відповідний акт і його третій примірник видається разом з державним актом на землю власнику або користувачу земельної ділянки. На підставі оскаржуваного позивачем рішення виготовлено державний акт серії ЗП № 079932 від 06 квітня 2004 року виданий на імя [PERSON], в якому співвласниками зазначено: [PERSON] та [PERSON], але було складено без перенесення на місцевість меж земельної ділянки та встановлення дострокових межових знаків, що потягло за собою необізнаність позивача [PERSON] в розмірах земельних ділянок. Пунктом 1.15. Інструкції передбачено, що розробку технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою здійснюють державні та інші землевпорядні організації за формою згідно з додатком 8, яке видається районним (міським) відділом (управлінням) земельних ресурсів Держкомзему України на підставі доручення відповідного органу, яким було прийнято рішення про передачу, надання або продаж земельної ділянки. В п. 1.16. Інструкції зазначено, що технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою включає: - виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки; - заяву власника землі або землекористувача про складання державного акта; - технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта; - висновок державного органу земельних ресурсів Держкомзему України про наявні обмеження на використання земельної ділянки; - висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; - журнал польових вимірювань; - кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки; - збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів; - відомість обчислення площі земельної ділянки; - відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки; - експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем. До технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою обов'язково додається копія справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, чи надання у постійне користування або копія справи щодо підготовки рішення про продаж земельної ділянки (п. 1.17. Інструкції). Відповідно до п. 2.2. -2.4 Інструкції, підготовчі роботи включають: - підготовку виписки з рішення відповідної ради або державної адміністрації про передачу у власність або надання у постійне користування земельної ділянки; - аналіз договору купівлі-продажу земельної ділянки або іншого правоустановного документа, що посвідчує перехід права власності на землю; - аналіз матеріалів проекту відведення земельної ділянки; - підготовка виписки з земельно-облікових документів про площу земельної ділянки; - аналіз висновку державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки; - аналіз висновку органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; - підбір планово-картографічних матеріалів та збирання інформації про опорну геодезичну мережу; - проведення рекогносцирування по зовнішній межі земельної ділянки; - аналіз документації щодо поділу земель КСП на земельні частки (паї). Межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплюються довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж з твердими точками на місцевості. Перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі або до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки. Пунктом 2.10 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему від 04.05.99 N 43, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 04.06.99 за 354/3647, також визначено, що до державного акта на право власності на земельну ділянку, який видається співвласникам, обов'язково додається затверджений список співвласників цієї земельної ділянки. При дослідженні в судовому засіданні технічної документації, виявлено заяву від 25.12.2002 року від [PERSON], [PERSON], [PERSON] про передачу безкоштовно у приватну власність земельну ділянку по вул. Інтернаціональна, 37, в якій розмірів не зазначено (т. 1 а.с. 119, 125), акт встановлення та погодження меж землекористування, в якому дата складання акту відсутня, а також відсутній підпис суміжного землекористувача домоволодіння № 39 по вул. Інтернаціональна в м. Токмак (т. 1 а.с. 120, 126), схема-план, відповідно до якої земельна ділянка збільшена на 46 кв.м. та по фактичному користуванню складає 971 кв.м. (т. 1 а.с. 121, 127). Будь-яких інших документів в технічній документації із землеустрою, на підставі якої було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 2079932 від 06 квітня 2004 року, яка розташована по вул. Інтернаціональній, 37 в м. Токмак, кадастровий номер 2311000000:01:013:0132, не має, що підтверджується відповіддю начальника Управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Запорізької області (т. 1 а.с. 118). Рішення [PERSON] міської ради від 12 лютого 2004 року № 23 та додаток до нього [PERSON] не отримувала і його зміст з додатком до нього позивачці був невідомий до 2015 року. Згідно рішення народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, справа № 2-479, виділено частки в житловому будинку співвласникам [PERSON] та [PERSON] а також поділено земельну ділянку, виділивши [PERSON] земельну ділянку площею 180 кв.м. окрашений на схемі плані в голубий колір, [PERSON] земельну ділянку площею 180 кв.м. окрашений на схемі плані в сіренєвий колір. Вказане рішення суду є обов'язковим і для нових власників цих часток. Вказане рішення суду не було враховано при вирішення питання про приватизацію земельної ділянки. Відповідно до ст. 116 ЗК України від 25 жовтня 2001 року N 2768-III, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. В технічній документації відсутні підтвердження розміру земельних ділянок, що перебували у користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON]; реальні частки, які перебувають у користуванні кожного з співвласників не визначені. Приймаючи вказане рішення від 12 лютого 2004 року № 23 та додаток до нього [PERSON] міська рада належним чином не перевірила технічну документацію, не зясувала розміру земельних ділянок, що перебували у користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON] Визначення меж земельної ділянки на місцевості не проводилося, що підтверджується технічною документацію. Вказаними обставинами об'єктивно підтверджується те, що наданий розмір земельної ділянки не відповідає волевиявленню позивачки та суттєво порушує її права. Не дотримання вимог законодавства, а також недосконалість технічної документації знаходяться в причинному зв'язку з прийняттям [PERSON] міською радою незаконного рішення, яким порушені права позивачки. Відповідно до положень ч. 5 ст. 116 ЗК України від 25 жовтня 2001 року N 2768-III (в редакції, що діяла з моменту прийняття Кодексу до 06 вересня 2012 року), надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Судом встановлено, що вилучення (викуп) земельної ділянки у [PERSON] не проводився. Показання свідка [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки її показання не мають доказового значення для вирішення даної справи. Статтею 16 ЦК України встановлено, що захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу здійснюється особою в судовому порядку у визначений спосіб. У статті 21 ЦК України передбачено, що тільки суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За статтею 393 ЦК правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). Власники та землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного (ст.ст. 91, 96, 103 Земельного кодексу України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 2 постанови від 16.04.2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (постанова Верховного Суду України від 22.05.2013 року у справі N 6-33цс13). Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Акти органів місцевого самоврядування, які не мають нормативного характеру, є актами одноразового застосування, дія яких припиняється фактом їхнього виконання, у зв'язку з чим не можуть бути скасовані, чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви про визнання недійсним рішення [PERSON] міської ради № 23 від 12 лютого 2004 року у частині п.п. 4, 5, 6 додатку до нього, про передачу у власність земельних ділянок співвласникам [PERSON], із площею земельної ділянки 364 кв.м., [PERSON] із площею земельної ділянки 243 кв.м., [PERSON] із площею земельної ділянки 364 кв.м., оскільки проведена з порушенням вимог чинного законодавства, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності за відповідачами. Постільки право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2311000000:01:013:0132 площею 0.0971 га оформлено незаконно, на підставі протиправного рішення [PERSON] міської ради, суд вважає необхідним скасувати і державну реєстрацію права власності за відповідачами [PERSON], [PERSON], по 3/8 частини земельної ділянки, що були внесені до державного реєстру на підставі рішень державного реєстратора № 13657398 від 10 червня 2014 року та № 26746813 від 04 грудня 2015 року відповідно. Щодо позовної давності суд дійшов наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Частинами першою та п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти, така правова позиція висловлена судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 10 червня 2015 року у справі N 6-267цс15 про скасування рішення, визнання недійсним і скасування державного акта на право власності на земельну ділянку. В даному випадку позивач дізналася про порушення свого права у січні 2015 року під час апеляційного розгляду на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 28.08.2014 року за апеляційною скаргою [PERSON] по цивільній справі про поділ в натурі частки зі спільної часткової власності, позивач вперше дізналася про існування додатку до рішення 25 сесії 24 скликання [PERSON] міської ради № 23 від 12.02.2004 року, яке є списком громадян, яким земельні ділянки передаються у власність та з визначенням площі кожній особі з цього додатку, яке є похідним для видачі правовстановлюючого документа на право власності на присадибну земельну ділянку. У цьому додатку під порядковими номерами 4, 5, 6 були зазначені співвласники присадибної земельної ділянки, із визначеною площею, так під № 4 зазначена [PERSON], із площею земельної ділянки 364 кв.м., під № 5 зазначена [PERSON], із площею земельної ділянки 243 кв.м., під № 6 зазначена [PERSON], із площею земельної ділянки 364 кв.м., загальна площа земельної ділянки, яка належала співвласникам дорівнює 971 кв.м. (364 кв.м. + 364 кв.м. +243 кв.м. = 971 кв.м.) або 0,0971 га як в правовстановлюючому документі у Державному акті на право власності на земельну ділянку. Визначення площі земельної ділянки для [PERSON] в розмірі 243 кв.м., явно порушує її права, оскільки в її користуванні перебуває земельна ділянка площею 565 га, з моменту придбання частини житлового будинку у попереднього власника. Таким чином, на день звернення позивача, [PERSON] до суду строк позовної давності не сплив. Відповідно до вимог ст. 79, 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів у рівних частинах на користь позивача [PERSON] понесені нею та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1\~102,40 грн., а саме 487,20 грн., згідно квитанції від 26 жовтня 2015 року (т. 1 а.с. 1) та 487,20 грн., згідно квитанції від 10 листопада 2015 року (т. 1 а.с. 66). На підставі викладеного та

Outcome: approved