Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 10.01.2003 року померла матір позивача [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарчими спорудами та земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Блинова, буд. 5. Спадкоємцями за законом є позивач та відповідач. За життя [PERSON] склала заповіт від 01.09.1999 року, згідно якого заповідала належний їй житловий будинок з господарчими спорудами та земельною ділянкою своєму синові [PERSON] Але останній так і не прийняв спадщину після смерті матері. [PERSON] протягом шести місяців після смерті матері та по теперішній час проживає без реєстрації у вищевказаному будинку, обробляє земельну ділянку. Однак, прийнявши спадщину після смерті батька у вигляду частки домоволодіння та земельної ділянки, мати позивача зареєструвала право власності на частину домоволодіння, але не звернулась до відповідних органів для реєстрації права власності на земельну ділянку. 07.06.2017 року позивач звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак 07.06.2017 року нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з пропуском встановленого законом шестимісячного строку прийняття спадщини після смерті матері. Позивач просить встановити факт прийняття нею, [PERSON], спадщини, яка відкрилась після смерті її матері [PERSON], померлої 10.01.2003 року. Визнати за [PERSON] право приватної власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок, загальною площею 73,9 кв.м., житловою площею 46,2 кв.м., з господарчими спорудами, розташованого на земельній ділянці розміром 0,0642 кв.м., за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Блинова, будинок № 5. Визнати за [PERSON] право приватної власності у порядку спадкування за законом на земельну ділянку розміром 0,0642 кв.м., розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Блинова, 5. Позивач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою, відповідно до якої просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував. Голова Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради звернувся до суду з відзивом, відповідно до якого просив розглянути справу за відсутності їхнього представника, заперечень щодо вимог позивача [PERSON] не мають у разі відсутності інших спадкоємців, при винесенні рішення покладаються не розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено у новій реакції. У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІII Перехідних Положень ЦПК України у новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 10.01.2003 року померла мати позивача та відповідача [PERSON] (а.с. 19, 20 - копії свідоцтв про смерть, про народження). Після смерті матері відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарчими спорудами та земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Блинова, буд. 5. Житловий будинок з господарчими спорудами та земельна ділянка належали [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 11, 13, 14-17, 23, 24-25 копії свідоцтва про право власності від 01.11.1990 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.11.1990 року, технічного паспорту, державного акту на право приватної власності на землю, землевпорядної справи). За життя [PERSON] склала заповіт від 01.09.1999 року, згідно якого заповідала належний їй житловий будинок з господарчими спорудами та земельною ділянкою, що знаходяться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Блинова, 5, своєму синові [PERSON] Але останній так і не прийняв спадщину після смерті матері. Даний факт підтверджується відповіддю державного нотаріуса Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] від 27.02.2018 року за вих. № 256, з якої вбачається, що після померлої 10.01.2003 року [PERSON] з заявою про прийняття або відмову від спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась (а.с. 18 - копія). 07.06.2017 року позивач звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак 07.06.2017 року нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з пропуском встановленого законом шестимісячного строку прийняття спадщини після смерті матері (а.с. 27, 28 копії постанови, інформаційної довідки). Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», розяснено, що Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», розяснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. ст. 1218, 1220, 1221, 1223, 1258 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. За змістом ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим визнати факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті матері [PERSON], так як позивач фактично прийняла спадщину, постійно мешкала у будинку, обробляла землю. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 15 та ст. 16 ЦК України, зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу та одним із способів захисту прав та інтересів є зокрема визнання права. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з моменту відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права на землю. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Отже, померла мати позивача [PERSON] на законних підставах володіла житловим будинком з господарчими спорудами та земельною ділянкою, а тому є підстави для визнання за позивачем права власності на житловий будинок з господарчими спорудами та земельну ділянку в порядку спадкування після її смерті. Оскільки іншого шляху для захисту прав позивача не має, відповідач по справі, у свою чергу, позов визнав, спадщину у передбачений законом строк не прийняв, тому позовні вимоги слід задовольнити. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 89, 200, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд -

Outcome: approved