Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька в якому просила надати на тимчасовий виїзд за межи України без згоди батька [PERSON] в період з 07.12.15р. по 17.12.15 р. до держави Німеччина. У позові вказано, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з червня 1995 року і по 05.09.2008 року, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] , який мешкає разом з позивачем, яка матеріально утримує і піклується про його здоровя, духовний, фізичний і моральний розвиток. Син [PERSON] є музикально-обдарованою дитиною, яка навчається у ХССМШ1 з 2012 року. Входить до складу шкільного хору, який є лауреатом багатьох державних та міжнародних конкурсів і фестивалів, проводить концертну діяльність в Україні та за її межами.Незабаром планується виїзд до Німеччини. Відповідач навчанням сина не цікавиться і за всі роки навчання сина у школі жодного разу не з'являвся, участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина не приймає. На протязі декількох місяців вона безрезультатно розшукує відповідача, щоб попросити у нього згоду на тимчасовий виїзд [PERSON] за кордон на міжнародний конкурс до Німеччини, але досить не встановила з ним зв'язок, тому вимушена звертатися до суду з цим позовом і просить надати дозвіл неповнолітньому [PERSON], [INFO] на тимчасовий виїзд за межі України без згоди батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON] або інших уповноважених нею осіб, починаючи з 07.12.15р. по 17.12.15 р. до держави Німеччина У судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі і дала пояснення про обставини викладені вище.. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не зявився, про день і час слухання справи сповіщався за останнім відомим місцем проживання. Суд, заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані у справі докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи встановлено, що 16.06.1995 року між сторонами зареєстровано шлюб, який рішенням Фрунзенського райсуду м. Харкова від 05.09.2008 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (серії 1-ВЛ № 108503). Від спільного шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І ВЛ, № 004401. Встановлено, що сторони проживають окремо, дитина проживає разом з матірю, відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріальну допомогу на її утримання не надає, з дитиною не бачится. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно статті 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвитої:. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст.151 СК України, вправі обирати самі. Згідно вимог ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно вимог частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За загальними правилами, встановленими статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та виїзду в Україну громадян України» та пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, (далі Правила) оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини частина друга статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України»та пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового). Згідно з вимогами частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем надана в якості доказів для підтвердження того, що дитина буде виїжджати за межи України довідка з Харківської середній спеціалізованої музичної школи інтернат від 05.06.2015р за № 290, яка підтверджує, що [PERSON], 2005 р.н .в вказаний час буде відсутній на заняттях у звязку з виїздом за межи України, а саме до Німеччина. З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги.

Outcome: approved