Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до суду до [PERSON] про поділ майна подружжя, в котрому просила суд припинити право спільної сумісної власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 36,7 кв.м., житлова площа 17,9 кв.м., визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на Ѕ однокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 36,7 кв.м., житлова площа 17,9 кв.м., визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на Ѕ однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 36,7 кв.м., житлова площа 17,9 кв.м., припинити право спільної сумісної власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на садовий будинок [ADDRESS] площею 33,6 кв.м., визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на Ѕ садового будинку [ADDRESS] 33,6 кв.м., визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на Ѕ садового будинку [ADDRESS] площею 33,6 кв.м., та стягнення з відповідача судового збору. У позовній заяві обґрунтовує свої вимоги тим, що 28.04.1992 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у Палацом урочистих подій виконкому Одеської міської ради, про що складено відповідний актовий запис № 424. Вказаний шлюб розірвано 17.12.2016 року. Під час перебування у шлюбі сторони придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 36,7 кв.м., житлова площа 17,9 кв.м. та садовий будинок [ADDRESS], площею 33,6 кв.м.. Після розірвання шлюбу добровільний розподіл майна у позивачки та відповідача не вдався, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду по поновлення своїх прав та розподіл майна подружжя. Позивач у судове засідання не з`явилася, представник позивача надав суду заяву, про розгляд справи без його участі та без участі позивача та зазначив, що позивач свої позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі та зазначив, що позов визнає у повному обсязі. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 квітня 1992 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Палацом урочистих подій виконкому Одеської міської ради, про що зроблено актовий запис 424. Зазначений факт підтверджуються копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , копія якого додана до позовної заяви. 17 грудня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану зроблено актовий запис 326 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Під час шлюбу, а саме 06.11.1998 року подружжям придбано квартиру [ADDRESS] ( Приморський район м. Одеси загальною площею 36, 7 кв. м., на підставі договору купівлі продажу №1710/98 від 06.11.1998 року). 08.06.2006 року подружжям придбано садовий будинок [ADDRESS] ( Київський район м . Одеси), площею 33,6 м. кв., на підставі договору купівлі-продажу від 08.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В., реєстровий номер 1072, зареєстрованого КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації під № 1697 в книзі: 22с-146. Вартість зазначеного майна на момент подачі позову складає 462047 гривень, що підтверджується висновком про вартість майна від 10.01.2019 року. Після розірвання шлюбу відповідач відмовляється в добровільному порядку здійснити розподіл майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ст. ст.. 76, 77 ч.2 ст.78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК). Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 71 Сімейного кодексу України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, вказане майно було придбано сторонами за час їх шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Доказів, які б свідчили що вищезазначене майно було придбане не у період шлюбу, або за особисті грошові кошти одного з подружжя, матеріали справи не містять. Зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається з наданої квитанції від 11.01.2019 року, позивач за подання даного позову до суду, сплатила судовий збір в розмірі 5763 грн. 00 коп., та з квитанції від 22.01.2019 року, позивач за подання даного позову до суду, доплатила судовий збір в розмірі 3 842,00 грн., виходячи з розміру, встановленого підпункту 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" . Враховуючи вищевикладене суд, дійшов висновку про повернення [PERSON] з Управління Державної казначейської служби України в Одеській області 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову, а саме в розмірі 4802,50 грн. з рахунку [NUMBER], код отримувача 38016923, МФО 899998. Крім того, суд стягує з відповідача 50% судового збору за подання вказаного позову. Оскільки, обставини які зазначені в позовній заяві визнані відповідачем, а тому на підставі ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Outcome: approved