Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Виклад позицій позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків, свої вимоги позивач мотивує тим, що він є пенсіонером та особою з інвалідністю ІІІ групи, перебуває у скрутному матеріальному становищі отримує невелику соціальні допомогу як особі з інвалідністю та малозабезпеченим сім`ям, інших джерел доходів не має. Окрім позивачки має ще двох синів, які його підтримують ліками та продуктами харчування, але коштів ледь вистачає на ліки та харчування. Посилаючись на викладені обставини та положення ст.202 СК України, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь аліменти на своє утримання в розмірі 1/5 частини з усіх видів його заробітку(доходу), починаючи з дня пред`явлення позову і довічно. Заяви, клопотання учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 02.07.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 28.07.2020 року. 27.07.2020 року надійшло клопотання від відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату, надання часу для подачі відзиву, так як позовну заяву отримала лише 25.07.2020 року. 28.07.2020 року розгляд справи відкладено на 15.09.2020 року. 05.08.2020 року до суду надійшов відзив відповідача в якому вона заперечує проти позову в повному обсязі, вказуючи на те, що її мати проживала з позивачем без укладення шлюбу, [INFO] народилась вона, а з 1999 року мати припинила проживати з батьком оскільки він вчиняв домашнє насильство та в 2000 році був засуджений за наненесення тяжких тілесних ушкоджень матері. Окрім неї у батьків було ще двоє синів, батько не дозволив їм іхати з матір`ю, тому вони залишились проживати біля батька. ЇЇ повністю утримувала та виховувала мати. Батько не приймав участі в її вихованні та ухилявся від виконання батьківських обов`язків. Коштів на її утримання батько в добровільному порядку не надавав, аліменти стягувались шляхом примусового виконання рішення суду, та почали сплачуватись в 2011 році. Вказує, що народилася в Молдові, але проживала і навчалася в Україні. Без згоди батька не могла отримати посвідку на постійне місце проживання в Україні, та згоду надав лише коли мати написала у Вільшанську ДВС заяву, що не він сплатив борг по аліментам хоча він його не сплатив, він дав дозвіл на оформлення посвідки. Я ледве встигла отримати посвідку перед здачею ЗНО у школі. 01.09.2016 року вона вступила до Кіровоградського медичного коледжу. У матері, окрім неї, є ще четверо дітей, тому вона звернулася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дочки- студентки. Оскільки позивач добровільно матеріальної допомоги на її навчання не надавав. Весь час навчання в коледжі працювала санітаркою у Кіровоградській районній лікарні, щоб отримати додаткові кошти на своє утримання та мати змогу допомагати матері з дітьми. З батька стягували аліменти у розмірі 180-190 гривень на місяць. Зараз вона працевлаштована в Київській лікарні «Євромед+», але працює тільки перший місяць і ще не стримувала заробітну плату. Проживає в Києві, винаймає кімнату, яку потрібно оплачувати. Має намір поступати до медичного інституту тому сама заробляє кошти собі на навчання. Крім того, допомагає мамі у вихованні молодших сестер та брата, один із яких інвалід дитинства. Вказала, що позивач має дві судимості та вважає, що у нього вистачає здоров`я на вчинення злочинів. Він має свій власний будинок, город, отримує пенсію. Його група інвалідності є робочою і він в змозі утримувати підсобне господарство для власного використання. Він обробляє декілька земельних ділянок, має коня, свиней, кіз, качок, курей, тобто забезпечує себе продуктами харчування і має з цього додатковий прибуток. Він утримував двох синів, які здорові і працездатні. Крім того, він має двох дорослих, працездатних доньок, які проживають на території Молдови. У своїй позовній заяві він не вказав, чи звертався до них за допомогою. На підставі вищевказаних обставин по даній справі, позов не визнає, вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не доведеними та базуються лише на бажанні позивача, просить відмовити в задоволенні позову. Фактичні обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є донькою позивача [PERSON] , про що не заперечує у відзиві. Позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання та отримує соціальну допомогу інвалідам в розмірі 1638 грн. станом на грудень 2019 року (а.с. 6, 12). Також позивач отримує соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям в розмірі 219.73 грн станом на грудень 2019 року (а.с.11). З матеріалів справи вбачається, що з доходу позивача відраховувалися (станом на 2019 рік) аліменти на користь матері відповідачки - [PERSON] на утримання доньки, в період з липня 2014 року по жовтень 2015 року в розмірі 474 грн., та в подальшому з квітня 2017 року по липень 2019 року по 280 грн., 295 грн. та 187 грн. в місяць. Позивача не було позбавлено батьківських прав відносно доньки, про що вказує сама відповідач у відзиві. Згідно довідки про склад сім`ї відповідача [PERSON] до складу її сім`ї входять мати, вітчим, дві сестри та два брата. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 202 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України. Моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги постанова ВС/КЦС у справі №212/1055/18-ц (провадження №61-2386сво19). Згідно із ч. 1 ст. 204 СК України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків. Відповідно до ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків. Проте, в ході судового розгляду, відповідачем не надано доказів того, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків по сплаті аліментів. Надана копія рішення роздрукованого з ЄДРСР в справі №384/254/15-ц, не є належним доказом підтвердження заборгованості по аліментам позивача, оскільки не підтверджує, що вказане рішення взагалі стосується даних учасників спарви, має зашифровану інформацію. Крім того відповідач зазначила у відзиві, що працює лише віднедавна, винаймає квартиру в м. Київ, однак доказів на підтвердження даних доводів також не надала. З позову та відзиву вбачається, що окрім відповідачки позивач має ще двох синів та двох доньок, однак доказів звернення до них з аналогічним позовом про стягнення аліментів на його утримання, позивач не надає. Як і не надав доказів на підтвердження відсутності в нього іншого майна, що може приносити дохід. Позивач зазначає, що хворіє, має витрати на лікування, проте, належних та допустимих доказів з приводу цього суду не надає (епікриз, призначення лікаря, квитанції оплати ліків). Також, позивач не надає доказів на підтвердження матеріального стану відповідача та того, що вона має змогу надавати йому допомогу. Крім того з матеріалів справи встановлено, що позивач має 58 років тобто не є особою пенсійного віку. З довідки МСЕК вбачається, що позивач дійсно є особою з інвалідністю ІІІ групи, але обжемень щодо праці не заначено. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» установлено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність визначено у розмірі: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень. Розмір пенсії позивача у 2019 році складав 1638 грн, також він отримував допомогу малозабезпеченим сім`ям в розмірі 219 грн., разом 1857 грн., що перевищує прожитковий мінімум на одну особу. Отже позивач отримує соціальні виплати, що забезпечують прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, Доказів щодо отримання вказаних виплат в 2020 році, зокрема станом на час подачі позову до суду позивач взагалі не надав, як і доказів, що потребує матеріальної допомоги. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам вцілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з позивача у дохід держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп., який не звільнений від сплати, згідно ЗУ "Про судовий збір", так як являється особою з інвалідності 3 групи.

Outcome: approved