Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що 19 вересня 2010 року зареєструвала шлюб з відповідачем у Відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1360 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось. З грудня 2019 року вона з відповідачем проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Вважає, що шлюбні відносини існують лише формально, подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Необхідність визначити місце проживання дитини виникла у зв`язку із розірванням шлюбу з відповідачем, а тому у неї виникає потреба захисту інтересів дитини, оскільки той із батьків з ким буде визначено місце проживання дитини, фактично несе більшу відповідальність щодо організації її життя, добробуту та належних умов для виховання. Просить суд розірвати шлюб, визначити місце проживання дитини [PERSON] з нею та стягнути з відповідача понесені судові витрати в розмірі 1 681,60 грн. Позивач та її представник - адвокат Зражевська Я.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, подав через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області 19.01.2021 року заяву, в якій позовні вимоги визнає повністю, не заперечує щодо їх задоволення. Представник Служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час та дату розгляду справи належним чином. 02.12.2020 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області представником Служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради І.Самолюк подано заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, вислухавши показання позивача та її представника - адвоката Зражевської Я.О., вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: 19 вересня 2010 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1360 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] . На даний час сторони шлюбних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Збереження сім`ї неможливе і суперечить їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Сторони втратили один до одного почуття любові, довіри і поваги, не ведуть спільного господарства, отже шлюб існує формально. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 1 ст. 150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Матеріали справи не містять таких доказів, які б свідчили про наявність виняткових обставин, зокрема про аморальну поведінку позивача, відсутність можливості матеріально забезпечити дитину, приймати участь у її вихованні. Наведені вище правові норми та інші обставини справи свідчать про можливість позивача забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Аналізуючи наведені норми, суд приходить до висновку, що судові витрати в розмірі 1 681,60 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved