Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

В травні 2017 р. позивач звернувся до районного суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача, що є його колишньою дружиною, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником вказаної квартири, в якій зареєстровані сторони у справі. Після розірвання шлюбу в 2015 р. відповідач не проживає в даній квартирі, її речей та майна в квартирі немає, комунальні послуги остання не сплачує. Вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням як така, що не користуються ним понад один рік без поважних причин. На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 25.10.2017 р. вищевказану справу передано в провадження судді Ларіонової Н.М. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, додавши, що відповідач покинула спірне житло в вересні 2013 р. та пішла до іншого чоловіка, залишивши ключі від квартири, після чого в грудні 2015 р. вони розірвали шлюб в суді. З цього часу позивач не підтримує відносин з відповідачем, остання в квартирі з цього часу не з'являлась, перешкод в користуванні він їй не чинив, де вона може мешкати, йому не відомо. З вересня 2013 року відповідач не зверталась до суду чи до правоохоронних органів для усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, що свідчить про добровільне непроживання за місцем реєстрації. В добровільному порядку з реєстраційного обліку за вказаною адресою відповідач не знімається. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи повідомленою про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, не подала письмові заперечення (відзив на позовну заяву), в зв'язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, вислухавши встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов пояснення псторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], що у Подільському районі м.Києва (1/2 частини - на підставі виданого Подільською РДА у м.Києві свідоцтва про право власності на житло від 27.12.2007 р. № [NUMBER], 1/2 частина - на підставі договору дарування від 21.10.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Зубко І.І. за реєстром №1749. З довідки форми № 3, виданої КК "Центр комунального сервісу" від 26.04.2017 р., вбачається, що в спірному житловому приміщенні зареєстровані: позивач [PERSON], [INFO], власник особового рахунку - з 14.04.2004 р., відповідач [PERSON], [INFO], дружина - з 14.04.2004 р. Згідно матеріалів справи, позивач та відповідач по справі з 14.07.2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08.12.2015 р. (справа № 758/6523/15-ц). Даним судовим рішенням встановлено, що сторони не проживають разом з вересня 2013 р., а тому дана обставина не підлягає доказуванню відповідно до ст.82 ч.4 ЦПК України. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст.156 ч.1 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім'ї власника права користування займаним приміщенням. Згідно з актами, складеними житловим органом 11.01.2017 року, 02.03.2017 року, 04.05.2017 року, які також підписані сусідами сторін у справі - мешканцями квартир [NUMBER] відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі більш 4 років. На той факт, що відповідач не мешкає у вищевказані квартирі свідчить те, що за договором дарування від 21.10.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Зубко І.І. за реєстром №1749, відповідач [PERSON] подарувала належну їй 1/2 частину даної квартири позивачу [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповіднодо ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності позивача є непорушним. А відтак, до 21.10.2013 р. відповідач, не зважаючи на непроживання її в квартирі з вересня 2013 р., мала права користування своєю власністю. Між тим, з 21.10.2013 р. відповідач не є власником та з цього часу мала права на користування як колишній член сім'ї власника. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що з 21.10.2013 р. відповідач [PERSON], маючи об'єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту.. Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст.405 ЦК України вона вважається такою, що втратила право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірній квартирі більше року без поважних причин, втратила право користування житловим приміщенням, в зв'язку з чим підлягає визнанню такою в судовому порядку. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Напідставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved