Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області в інтересах [PERSON] з заявою про встановлення факту смерті її дідуся громадянина України [PERSON], [INFO], який помер [INFO] у місті Макіївка Донецької області України. В обґрунтування вимог, посилається на те, що [PERSON] є онукою [PERSON], [INFO], який помер [INFO] у м. Макіївка Донецької області від атеросклеротичного коронарокардіосклерозу, та якого було поховано на місцевому кладовищі сел. Красна Горка (Казачье) в м.Макіївка. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, а на підтвердження факту смерті нею пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024. Встановлення факту смерті [PERSON] заявнику необхідне для державної реєстрації смерті дідуся та отримання свідоцтва про смерть. В судове засідання заявник [PERSON] та представник заявника [PERSON], який діє на підставі довіреності, не з'явилися. Проте, від представника заявника до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності. Також зазначив, що заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи була письмово належним чином повідомлена. Від останньої надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Проти задоволення заявлених вимог не заперечувала. Письмові заперечення (пояснення) стосовно заяви з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, від представника заінтересованої особи до суду не надходили. Суд вважає можливим розглянути справу без участі відсутніх учасників процесу, які належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно приписів п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Як зазначено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Судом встановлено, що заявник [PERSON], [INFO], який діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності серії [NUMBER], виданої 20 червня 2018 року (а.с.7), зареєстрований як особа, що перемістилася з тимчасово окупованої території та проживає за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою від 18 листопада 2014 року № 1449259 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. (а.с.6) [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 25 березня 2005 року Кіровським РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області. (а.с.9-10) Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 18 травня 1982 року Червоногвардійським відділом РАЦС м. Макіївки Донецької області (а.с.13), [INFO] народилась [PERSON], батьком якої значиться [PERSON], [INFO], батьком якого є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 02 травня 1959 року (а.с.14). 11 лютого 2005 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу взяла прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 11 лютого 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції (а.с.12) Тобто [PERSON] дійсно доводиться дідусем [PERSON] На момент смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 19 січня 2002 року Червоногвардійським РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області. (а.с.15) На підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надані наступні документи: - лікарське свідоцтво про смерть № 569 від 23 березня 2018 року, згідно якого [PERSON], [INFO], помер [INFO] вдома за адресою [ADDRESS] від гострої серцевої недостатності, ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного коронарокардіосклерозу (а.с.17); - довідку № 369 про причину смерті [PERSON], який помер [INFO] від ІХС, атеросклеротичного коронарокардіосклерозу (а.с.16); - свідоцтво про смерть серії [NUMBER], яке видане 23 березня 2018 року Червоногвардійським відділом запису актів цивільного стану м. Макіївка Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, відповідно до якого [PERSON], [INFO], помер [INFO] у Червоногвардійському районі міста Макіївки (а.с.18). Крім того, на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надано копію свідоцтва серії [NUMBER] про поховання 23 березня 2018 року [PERSON] на дільниці [NUMBER] кладовища сел. Красна Горка м. Макіївки [PERSON], видане ДП «Ритуал» (а.с.19). Факт смерті та захоронення також підтверджують фотографії з місця захоронення [PERSON] (а.с.20-21) Як вбачається з відмови в проведені державної реєстрації смерті від 31 липня 2018 року, Добропільський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер [INFO], так як останнім пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Враховуючи викладене, надані заявником медичне свідоцтво про смерть, довідка про причину смерті та свідоцтво про смерть є незаконними і не створюють правових наслідків. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справі проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території, і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. З урахуванням того, що заінтересованою особою заперечення (пояснення) стосовно заяви не надавались, а заявником надані докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянина України [PERSON], [INFO], який помер [INFO] у місті Макіївка Донецької області України, суд вважає, що ці обставини в сукупності дають підстави для задоволення заяви. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, а рішення суду є підставою для реєстрації факту смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст. 317 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved