Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, в якому просила визнати спільною сумісною власністю майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме: житловий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 25,0 кв.м. Визнати право\~власності\~ [PERSON] \~на\~1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 25,0 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Припинити право\~власності\~ [PERSON] \~на\~1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 25,0 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з [PERSON] судові витрати по справі в сумі 1290,30 грн. 05.05.2021 року ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами\~загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання на 25.05.2021 року. 25.05.2021 року підготовче засідання було відкладено в зв`язку з неявкою сторін по справі. В підготовче засідання 09.06.2021 року позивач та її представник з`явилися, позов підтримали частково, відмовилися від позовної вимоги про стягнення судових витрат з відповідача, позивач також просила суд вказану вимогу не розгляддати. Відповідач в підготовче засідання з`явився, позов з урахуванням відмови позивача від вимоги про стягнення судових витрат по справі, визнав повністю. Згідно ч.4\~ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності та повноті, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні 26.03.2004 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстровано шлюб, актовий запис № 175. Від шлюбу сторони мають дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області 13.11.2019 року по справі № 509/4870/19 шлюб було розірвано (а.с. 7). Під час шлюбу подружжям за спільні кошти був придбаний житловий будинок, що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф.(а.с. 19). Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини щодо розподілу спільного майна подружжя врегульовано Сімейним кодексом України (далі СК). Відповідно до\~статті 60 СК України\~\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою\~статті 66 СК України\~визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини першої\~статті 67 СК України\~дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України). При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша\~статті 70 СК України). Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові №6-801цс16 від 07.09.2016 року ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу ( ч.1 ст. 69 СК). Статтею 71 СК визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. В даному випадку предметом розподілу є об`єкт який вважається спільним майном подружжя враховуючи принцип презумпції спільності визначений у ст. 60 СК житловий будинок. За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , придбано сторонами, під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Даний факт підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами. Отже спірне домоволодіння як об`єкт спільної сумісної власності подружжя підлягає поділу у рівних частинах. Про розгляді даного питання суд приймаючи до уваги визнання позову відповідачем, баланс інтересів співвласників, розумність та справедливість, вважає, що поділ спільного майна подружжя у вигляді житлового будинку слід здійснити шляхом визнання спільною сумісною власністю майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме житлового будинку [ADDRESS] , а також визнання права власності [PERSON] на Ѕ частину вказаного житлового будинку, та припинення права власності [PERSON] на Ѕ частину цього житлового будинку. Судом враховуються, що визначення порядку користування майном, яке знаходиться у спільної власності можливо лише після встановлення технічної неможливості виділу частки в натурі, та приймаючи до уваги відсутність відповідних позовних вимог, при розподілі спільного майна не встановлюється порядок його користування. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною восьмою статті 141 ЦПК зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В даному випадку позивач у підготовчому засіданні заявила про відмову від вимоги про стягнення судових витрат з відповідача, з урахуваннням чого, сплачений судовий збір у розмірі 1290, 30 грн. відшкодуванню позивачу не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: approved