Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» (далі ДТГО «Львівська залізниця») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про зобов'язання звільнити незаконно захоплену земельну ділянку, площею 42,12 кв.м., шляхом перенесення паркану за межі смуги відведення земель залізниці на відстань не менше ніж 18 м. від осі 1-ї колії. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вказана земельна ділянка належить до земель транспорту та повинна використовуватись за цільовим призначенням. Незаконне, самовільне захоплення відповідачем спірної земельної ділянки, довжиною 2, 7 м. у напрямку осі 1-ї колії, шириною 15,6 м., на перегоні Чинадієво-Кольчино, Мукачівського району з 1964 км. пікет 3 по 1965 км. пікет 7, призводить до порушення інтересів органу управління залізничним транспортом загального користування та інтересів держави. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. ст. 92, 95, 96, 152, 212 Земельного кодексу України та ст. 391 Цивільного кодексу України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, та додатково вказала на те, що відповідач порушила право залізниці на користування наданою їй земельною ділянкою для забезпечення функціонування залізничного транспорту, про що складені акти обстеження земельної ділянки від 30 травня та 30 вересня 2014 р. Відповідач повторно в судове засідання не з'явилася, причин неявки суду не повідомила, хоча про час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, тому справа розглянута за наявними у ній матеріалами. Крім того, будь - яких заяв чи клопотань про відкладення судового розгляду справи від відповідача також не надходило. Заслухавши доводи учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно з даними копії Державного акту на право постійного користування землею Серії ІІ- ЗК № 000629 від 02.12.1997 року та копії технічної документації із землеустрою (а.с. 5, 6-7 10), Мукачівською райдержадміністрацією Радою народних депутатів Мукачівського району Закарпатської області надано ДТГО «Львівська залізниця» у постійне користування 64,09 гектарів землі в межах Мукачівського району (в т.ч. на території Чинадіївської селищної ради в межах ділянки № 2 від Б до В, від Е до А та на території Кольчинської селищної ради в межах ділянки № 2 від В до Г, від Д до Е), для обслуговування колії залізниці. Актом обстеження земельної ділянки від 30.05.2014 (а.с. 8) зафіксовано самовільне захоплення земель смуги відчуження залізниці, шляхом встановлення парканів дворогосподарствами, прилеглими до залізниці в межах населеного пункту на території Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, а саме в межах обслуговуючої дільнки ПЧ 14 перегону Чинадієво-Кольчино 1698+697- 1697+223. В свою чергу, в акті повторного обстеження від 30 вересня 2014 року (а.с. 9) зафіксований факт самовільного захоплення земель смуги відведення відповідачем, яка є власником дворогосподарства, яке розташоване в [ADDRESS], шляхом самовільного встановлення цегляного паркану на земельній ділянці смуги відведення залізниці загальною площею 42,12 кв.м. В контексті вимог позивача за предметом позову, суд при вирішенні позову виходить з наступного. Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 41 Конституції України (частини перша та сьома) передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, положеннями статті 68 Земельного кодексу України, які в повній мірі узгоджуються з приписами статті 11 Закону України «Про транспорт», ст.ст. 6, 23 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями та іншими будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного, пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями, іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Вищевказана частина земельної ділянки загальною площею 42,12 кв.м. належить до земель залізничного транспорту і перебуває у володінні та користуванні позивача. У відповідності до частини другої ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В свою чергу, одним і з способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (п. «б» частини третьої ст. 152 Земельного кодексу України). Статтею 212 Земельного кодексу України (частини перша та друга) передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (ч. 2 ст. 212 Земельного кодексу України). Фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням чинного законодавства свідчать про те, що встановленням відповідачем цегляного паркану на спірній земельній ділянці, що є смугою відведення для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, порушено право позивача на вільне користування належною йому на праві постійного користування земельною ділянкою. При цьому будь - яких доказів щодо правомірності користування спірною земельною ділянкою та права на встановлення паркану відповідачем суду не подано. За таких обставин справи позовні вимоги за предметом позову є підставними та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати по справі у сумі 234,60 грн., підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved