Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

До суду 11.12.2020 року надійшов позов [PERSON] , пред`явлений до [PERSON] , за яким позивачка просила: - розірвати шлюб, зареєстрований між ними 13 травня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис 469; - стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно з дня подачі позову та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Згідно обґрунтування позову, на теперішній час фактично шлюбні відносини між ними припиненні більше, ніж півроку, та спільне господарство ними не ведеться, останні проживають окремо. Посилалась на те, що подружнє життя між ними не склалось через різні погляди на сімейне життя та почуття любові один до одного ними втрачено, тому просила шлюб між ними розірвати. Також, вказувала, що відповідач після припинення шлюбних відносин перестав брати участь у матеріальних затратах на утримання їх спільної доньки, остання знаходить лише на її утриманні як матері, тому змушена звернутись з вимогами про стягнення аліментів. Посилалась на те, що відповідач має постійне місце роботи в Головному управлінні національної поліції в Одеській області, а тому просила визначити розмір аліментів як частку від доходу відповідача. Ухвалою суду від 17.12.2020 року провадження у справі відкрито та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні 18.01.2021 року. Через неявку сторін 18.01.2021 року, розгляд справи відкладено на 22.02.2021 року. У судове засідання 22.02.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Позивачка надала до суду заяву, згідно якої просила позов розглянути за її відсутності та задовольнити. Відповідач також подав до суду заяву, згідно якої зазначив, що згоден на розірвання шлюбу та сплату аліментів. Додатково зазначив, що працює в ГУНП в Одеській області на посаді інспектора відділу охорони правопорядку управління превентивної діяльності. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною першою\~статті\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~1950\~року,\~яка відповідно\~до\~статті 9\~Конституції України\~є\~частиною національного\~законодавства України,\~передбачено,\~що кожен\~має право\~на справедливий\~і публічний\~розгляд його\~справи впродовж\~розумного строку\~належним і\~безстороннім судом,\~встановленим законом. З огляду на належне сповіщення сторін про розгляд справи, подання ними відповідних клопотань, суд ухвалив розглядати справу згідно ч.1 ст.223 ЦПК України за відсутності сторін. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 26.02.2021 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено,\~що сторони 13 травня 2014 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис 469 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 13.05.2014 року). Від даного шлюбу сторони по справі мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.06.2018р.). Згідно позовних вимог, однією сім`єю сторони не проживають, спільне домогосподарство не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені. Донька проживає разом із позивачкою та перебуває на її утриманні. Викладене не спростовано відповідачем, окрім того визнано ним, про що свідчить його заява про визнання позову. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв`язку з відсутністю вільної згоди позивача на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв`язку з чим, є неможливим. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Родина фактично припинила існувати і її відновлення неможливо, у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз зберегти неможливо, на примирення позивач категорично не згоден, що підтверджується його письмовою заявою. Із урахуванням викладеного, приймаючи до уваги відсутність згоди позивачки на примирення та наполяганні на розірвання шлюбу, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, за згодою відповідача, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Отже в цій частині позов суд задовольняє. Із приводу вимог про стягнення аліментів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею\~ст. 51 Конституції України\~гарантовано, а\~ст. 180 СК України\~передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3\~ст. 181 СК України). Відповідно до вимог\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності\~до ч.1-3\~ст.\~183\~СК України,\~частка заробітку\~(доходу)\~матері,\~батька,\~яка буде\~стягуватися як\~аліменти на\~дитину,\~визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених\~ст. 184 цього Кодексу. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно зі\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно позову суд вбачає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, допомоги на утримання доньки не надає та їх вихованням не займається, а тому кошти на утримання дитини (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. Суд вбачає, що відповідач є працездатною людиною за станом здоров`я та спроможний платити аліменти на утримання дітей. Відомостей щодо перебування у відповідача інших осіб на утриманні суду не надано. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дітей, передбачених ст.188 СК, не встановлено. Згідно заяви відповідача, останній працює в ГУНП в Одеській області на посаді інспектора відділу охорони правопорядку управління превентивної діяльності, а отже має постійний дохід у вигляді заробітної плати. Із урахуванням викладеного, а також зважаючи згоду відповідача на сплату заявленого позивачем розміру аліментів, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову [PERSON] та стягнення з відповідача на її користь на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини із усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову і до повноліття доньки, тобто [INFO] . Стягнення аліментів у частці заробітку (доходу) батька, матері має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками. Суд вважає визначений розмір аліментів достатнім та справедливим. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та інтересам дитини, не порушить прав сторін. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~звільняються від судового збору позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно ч.1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивачі у справах про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, покласти на відповідача оплату судового збору у розмірі 840, 80 грн.. Питання щодо відшкодування судових витрат позивачкою не заявлялось. Відповідно до п.1 ч.1\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved