Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

В провадженні Селидівського міського суду Донецької області перебуває цивільна справа № 242/3601/19 (провадження № 2/242/1095/19)за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна та зустрічний позов № 242/6061/19 (провадження № 2/242/1596/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області провадження в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна закрито. Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна, яка мотивована тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду. Під час перебування у шлюбі була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, а тому є її особистою приватною власністю, але відповідач заперечує проти цього. На підставі викладеного просить визнати за нею право особистої приватної власності на вказану квартиру. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Надав заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутність. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи у встановленому законом порядку повідомлений. Надав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі. Вимоги позову визнає в повному об`ємі. Дослідивши інші матеріали справи, судом встановлено наступне. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 13 березня 2019 року, яке набрало законної сили 15.04.2019 року, шлюб, зареєстрований 14.09.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку за актовим записом № 802, між [PERSON] та [PERSON] , розірваний. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.01.2016 року за № 51632729, вбачається, що квартира загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 14.01.2016 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Заявою від 14.11.2019 року, посвідченою приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сєніною О.О., [PERSON] , тобто відповідач у справі, визнав повністю позовні вимоги позивача. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 р. "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст. 368 ч. 3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Таким чином, суд, оцінивши представлені докази, вивчивши матеріали справи, зокрема, заяву відповідача про визнання позову, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved