Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищевказаним позовом звернулася позивач та просила визнати за нею право власності на нежитлову будівлю магазин - бар «[INFO]», загальною площею 74,00 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 04 грудня 2017 року № 38494923, їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на будівлі, що розташовані за адресою: Київська область, [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні, так як спірний об'єкт нерухомості є тимчасовою спорудою. Заслухавши сторони, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позовна вимога, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 Цивільного кодексу України). Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання майнового права, особа, право якої порушується, оспорюється чи не визнається, має право звернутися до суду по його захист шляхом визнання такого права. Позивач звернулася за судовим захистом у зв'язку із відмовою державного реєстратора Миронівської районної державної адміністрації Київської області у державній реєстрації права власності на нежитлову будівлю (магазин-бар «[INFO]»), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], так як в інший спосіб вона не може оформити право власності на цю нежитлову будівлю. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 07 вересня 1993 року є фізичною особою-підприємцем (а.с. 8). Згідно рішення виконавчого комітету Миронівської міської ради від 27 жовтня 1993 року № 122 позивачу [PERSON] виділено земельну ділянку розміром 400 кв.м. по [ADDRESS] в тимчасове користування для встановлення тимчасового торгівельного кіоску (а.с. 9). Рішенням виконавчого комітету Миронівської міської ради народних депутатів від 31 жовтня 1996 року за № 212, у позивача вилучено земельну ділянку розміром 364 кв.м, залишено в користуванні 36 кв.м. на умовах оренди, дозволено на орендованій земельній ділянці встановити збірно-розбірний металевий торгівельний павільйон під магазин-бар (а.с. 10). Відповідно до Архітектурно-планувального завдання, погодженого головою Миронівської міської ради Київської області 25 грудня 1996 року та затвердженого головним архітектором Миронівського району Київської області, позивачу видано завдання на тимчасову установку торгівельного павільйону під магазин-бар по [ADDRESS] міста Миронівка (а.с. 55-56). Рішенням виконавчого комітету Миронівської міської ради народних депутатів Київської області від 29 травня 1997 року за № 133, позивачу надано земельну ділянку під торгівельний павільйон в тимчасове користування на умовах оренди строком на 10 років за рахунок земель міської ради народних депутатів прощею 32 кв.м. зайнятих під [ADDRESS] (а.с. 11). Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Миронівського району Київської області 14 січня 1997 року, позивачу надано дозвіл на виконання будівельних робіт під № 112, а саме будівництво магазину-бару по [ADDRESS] міста Миронівка (а.с. 139). Із вищезазначених доказів вбачається, що позивачу було виділено в користування для розміщення магазину - бару земельну ділянку по [ADDRESS] міста Миронівка Київської області, площа якої станом на 1997 рік становила 32 кв.м. та надано дозвіл на виконання будівництва цього магазину, про що позивачу було видано будівельний [NUMBER] (а.с. 52). Рішенням виконавчого комітету Миронівської міської ради народних депутатів Київської області від 30 червня 2000 року № 145-І, позивачу надано земельну ділянку по [ADDRESS] міста Миронівка біля магазину-бару «[INFO]», площею 30 кв.м. для розміщення на ній підсобного приміщення. Земельна ділянка надана на умовах оренди строком на 7 років (а.с. 12). Рішенням виконавчого комітету Миронівської міської ради Миронівського району Київської області від 26 лютого 2002 року № 43 позивачу додатково надано земельну ділянку по [ADDRESS] міста Миронівка біля магазину-бару «[INFO]» площею 38 кв.м., яка разом із основною становила 104 кв.м. (а.с. 13). Відповідно до Акту вибору додаткової земельної ділянки для часткового розширення тимчасового магазину-бару «[INFO]» від 27 лютого 2002 року, загальна площа земельної ділянки, разом з площею основної існуючої частини становить 104 кв.м. На ділянці для розширення магазину інженерних мереж, насаджень і будівель немає (а.с. 159). Із вищезазначених доказів вбачається, що позивачу до вже виділеної земельної ділянки по [ADDRESS] міста Миронівка, яка становила 66 кв.м., на якій знаходився магазин-бар «[INFO]» виділено додаткову земельну ділянку площею 38 кв.м. після чого загальна площа цих земельних ділянок становила 104 кв.м. Миронівська районна державна адміністрація Київської області, розпорядженням від 07 березня 2002 року за № 81, надала позивачу дозвіл на часткове розширення тимчасового магазину-бару в місті Миронівка по [ADDRESS] (а.с. 165). 29 серпня 2002 року під № 15, державна інспекція архітектурно-будівельного контролю Миронівської райдержадміністрації надала позивачу дозвіл на виконання будівельних робіт, а саме установку тимчасового торгівельного павільйону та складського приміщення до магазину-бару «[INFO]» (а.с. 157). Аналіз зазначених доказів, дає підстави суду дійти до висновку, що позивач станом на 2002 рік отримала в оренду додатково земельну ділянку по [ADDRESS], площею 38 кв.м. та дозвіл на добудову до вже існуючої споруди магазину-бару торгівельного павільйону та складського приміщення, про що позивачу було видано будівельний [NUMBER] (а.с. 156-170). Згідно Акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об'єкта в експлуатацію від 20 грудня 2002 року (далі - Акт), тимчасовий торгівельний павільйон для магазину-бару «[INFO]» з складським приміщенням та автономним опаленням прийнято в експлуатацію (а.с. 14). Таким чином, позивач маючи право користування земельною ділянкою площею 104 кв. м. по [ADDRESS] міста Миронівка, яка надана їй для будівництва магазину-бару, маючи дозвіл Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Миронівської райдержадміністрації на будівництво, на підставі розпорядження Миронівської районної державної адміністрації Київської області від 07 березня 2002 року № 81, збудувала там магазин, який державна технічна комісія 20 грудня 2002 року прийняла в експлуатацію, як закінчений будівництвом об'єкт, про що було видано відповідний акт. Даний Акт підписаний десятьма членами державної технічної комісії та міським головою. Згідно з п. 2 Акту, він є підставою для оформлення права власності на збудований об'єкт та включення його до державної статистичної звітності. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності ( ст. 12 Закону України «Про власність»). Об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Склад, кількість і вартість майна, що може бути у власності громадян, не обмежується, крім випадків, передбачених законом. Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян (ст. 13 Закону України «Про власність»). Порядок проведення державної реєстрації права власності та права користування (сервітуту) на об'єкти нерухомого майна, на момент прийняття державною технічною комісією спірного об'єкта нерухомості в експлуатацію регулювався Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року за № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445. Відповідно до п. 1.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» від 5 серпня 1992 року № 449, порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не включених до державного замовлення, визначається Урядом Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за погодженням з Державним комітетом у справах містобудування і архітектури. Тобто, порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не включених до державного замовлення, у Київській області визначався Київською обласною державною адміністрацією за погодженням з Державним комітетом у справах містобудування і архітектури. Як вбачається із Акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об'єкта в експлуатацію від 20 грудня 2002 року, спірний об'єкт нерухомості був введений в експлуатацію, а отже відповідно до п. 1.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, у позивача виникло право власності на цей об'єкт нерухомості, яке підлягало державній реєстрації. При цьому за нормами законодавства України, що діяло на момент введення у експлуатацію спірного об'єкту нерухомості, виникнення права власності не залежало від його державної реєстрації, а отже відсутність державної реєстрації права власності на цей об'єкт нерухомості не спростовує право власності позивача на нього. Відповідно до копії технічного паспорту Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації», станом на 23 жовтня 2017 року за адресою: [ADDRESS], знаходиться магазин-бар «[INFO]», фундамент і цоколь якого виготовлено із бетону, а стіни із цегли, до нього підведено електрику, водопровід, каналізацію та підключено до газопостачання, тобто наявні всі ознаки капітальної будівлі. Цей магазин складається із нежитлової будівлі та двох тамборів (а.с.27-29). Згідно з довідкою Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 23 жовтня 2017 року №3380 під час технічної інвентаризації 23 жовтня 2017 року самочинного будівництва та перепланування вказаної нежитлової будівлі не встановлено (а.с. 30). Як вбачається із копії технічного паспорта Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» (а.с. 27), та довідки цього підприємства (а.с. 30) спірному об'єкту нерухомості присвоєно адресу, а саме: [ADDRESS] Візуальний огляд поетажного плану спірного об'єкту, що міститься у технічному паспорті «Південне бюро технічної інвентаризації» (а.с. 27) та експлікації приміщень, що міститься в будівельному паспорті № 15 (а.с. 156-170) дає підстави дійти до висновку, що це один і той же об'єкт нерухомості. За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірний об'єкт нерухомості збудований на відведеній для цього земельній ділянці, введений в експлуатацію як закінчений об'єкт нерухомості, йому присвоєно індивідуальний адрес, а отже, не є самочинно збудованим, проте позивач не може зареєструвати право власності на нього, з огляду на те, що існує розбіжність між даними його площі, про що свідчить рішення державного реєстратора прав власності на нерухоме майно Миронівської районної державної адміністрації Київської області від 04 грудня 2017 року №38494923 (а.с. 46). Як вбачається із пояснень позивача та довідки начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального-господарства, будівництва та інфраструктури Миронівської РДА від 08 лютого 2018 року №164, розбіжності між даними в площі магазину, зазначених у Акті державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об'єкта в експлуатацію від 20 грудня 2002 року і технічному паспорті Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» виникли у зв'язку із тим, що до загальної площі торгового залу в акті державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об'єкта в експлуатацію складські приміщення не входять, вони виділені окремо, внутрішнім оздобленням (а.с. 47). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Третя особа, Миронівська міська рада Київської області заперечуючи проти задоволення позову, на підтвердження своїх заперечень не надала доказів, які по одинці чи в сукупності дали б змогу суду дійти до висновку про те, що спірна нерухомість є об'єктом самочинного будівництва, не відповідає будівельним нормам чи не може бути власністю позивача з інших, передбачених Законом України причин. Доводи представника Миронівської міської ради Київської області про те, що спірний об'єкт нерухомості є тимчасовою спорудою не спростовує виникнення у позивача права власності на неї, як закінчений будівництвом та введений в експлуатацію об'єкт нерухомого майна. Ці доводи спростовуються п. 2 Акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об'єкта в експлуатацію від 20 грудня 2002 року, підписаного у тому числі міським головою. Як вбачається із рішення державного реєстратора Київської області №38494923 від 04 грудня 2017 року єдиними підставами для відмови позивачу в реєстрації права власності на спірний об'єкт нерухомості були розбіжності в площі спірного об'єкту нерухомості, зазначеної в акті державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об'єкта в експлуатацію від 20 грудня 2002 року та технічному паспорті Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 23 жовтня 2017 року. Під час судового засідання позивачем надано докази, які в своїй сукупності дають суду підстави дійти до висновку, що у позивача виникло право власності на спірний об'єкт нерухомості, так як він збудований нею на відведеній для цього земельній ділянці, був прийнятий державною технічною комісією в експлуатацію як закінчений будівництвом об'єкт нерухомого майна та відкрито, безперервно знаходиться по [ADDRESS] протягом 16 років, йому присвоєно індивідуальну адресу (27Б), проте державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Миронівської районної державної реєстрації Київської області та Миронівською міською радою Київської області це право не визнається, тобто існує спір про право. Право власності позивача на магазин по [ADDRESS] підлягає захисту у зв'язку із його не визнанням відповідачем та третьою особою. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (постанова Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №757/44693/15-ц). Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» і «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, №332, с 21, п. 31; п. 21 Рішення у справі «Федоренко проти України»). У межах підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 Рішення від 02 березня 2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»). Таким чином, ст. 1 вказаного Протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. «Правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільного кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Враховуючи викладене, з метою ефективного захисту права позивача на правомірне очікування реалізацію свого права власності на спірний, збудований нею та введений в експлуатацію об'єкт нерухомості, зміну на момент розгляду справи чинного законодавства щодо документу, який є підставою для реєстрації права власності на об'єкт нерухомості, яке не може бути застосоване до спірних правовідносин, відкрите, безперервне володіння позивачем спірним об'єктом нерухомості протягом 16 років, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги позивача, та визнання її права власності на нежитлову будівлю магазин-бар «[INFO]», що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved