Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Бабіч Лідія Юріївна, по якому просить визнати раніше укладений договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] недійсним та розірвати; визнати за позивачем право на спадкування за заповітом на будинок [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.10.2012 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Бабіч О.Ю., яким заповідала майно, яке належить їй на праві власності [PERSON]. [INFO] року [PERSON] померла і позивач до спливу 6 місяців звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізналась, що [PERSON] попередньо 26 травня 2010 року уклала договір довічного утримання з [PERSON] Позивач зазначила, що оскільки відповідач по справі не виконувала належним чином свої зобов'язання за договором довічного утримання, тому [PERSON] заповіла своє майно їй. Оскільки вона не може оформити свої спадкові права на спірний будинок, просила позов задовольнити. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2014 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Бабіч Лідія Юріївна про визнання договору довічного утримання недійсним та його розірвання, визнання права на спадкування за заповітом відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня 2014 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 5 лютого 2014 року скасовано в частині позову [PERSON] до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Бабіч Лідія Юріївна про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права спадкування за заповітом, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні 04.12.2014 р. позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на обставини та обґрунтування, викладені у позовній заяві, надавши вичерпні пояснення. 20.04.2015 р. позивач в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду надала заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що її представник не може з'явитися в судове засідання. Раніше позивач та її представник вже не з'являлися в судове засідання з підстав хвороби, як було зазначено в заяві про відкладення розгляду справи позивача. Проте, в подальшому доказів поважності неявки суду надано не було. Причини з яких не з'явився представник позивача суду невідомі. З урахуванням неявки в попереднє судове засідання загальна кількість неприбуття позивача та її представника дорівнює чотирьом. Доказів поважності причин неявки, зазначених у заявах про відкладення розгляду справи, в тому числі і доказів вади слуху позивача, суду не надано. Із зазначеного вбачається зловживання стороною позивача своїми процесуальними правами та обов'язками та затягування розгляду справи. В зв'язку з неприбуттям в судове засідання 20.04.2015 р. позивача та її представника, суд з урахуванням ст. 169 ЦПК України розглянув справу за їх відсутності, врахувавши при цьому, як значний час, що триває розгляд справи, так і те, що сторона позивача висловила свою позицію в судовому засіданні. Як позивач так і її представник були присутні при наданні всіх письмових доказів, що мають значення по справі та при допиті свідків. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Просила відмовити в задоволенні заяви. Третя особа приватний нотаріус Бабіч Лідія Юріївна в судове засідання не з»явилась, повідомлялась судом про час та місце розгляду справи належним чином, надала до суду заяву, якою просила розглянути справу без її участі, у задоволенні позову відмовити. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частинами 1 та 2 ст. 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Судом встановлено, що 26 травня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Писаковської А.Г. за реєстровим №637 /а.с. 28-31/. 15 жовтня 2012 року [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно заповідала [PERSON] /а.с. 5/. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21 грудня 2012 року, виданим Міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції /а.с. 49/. [PERSON] зареєструвала право власності на будинок [ADDRESS] 11 лютого 2013 року, про що свідчить Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №571684 від 19.02.2013 року /а.с. 32/. Згідно відповіді №117/01-16 від 13.03.2015 року приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Бабіч Л.Ю., нею було заведено спадкову справу після смерті [PERSON], але свідоцтва про право на спадщину не видавались /а.с. 225/. Свідки [PERSON], донька відповідача, та [PERSON], сусідка [PERSON], допитані в судовому засіданні, пояснили, що [PERSON] опікувалась [PERSON], а [PERSON] не знають. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] доглядала [PERSON] з 2007 року і до самої її смерті. [PERSON] була не проти укладення договору довічного утримання. Відповідача [PERSON] побачив за півроку чи за рік до смерті [PERSON] Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Ставлячи питання про визнання недійсним договору довічного утримання, позивач вказує на те, що відповідач не виконувала зобов'язання передбачені договором довічного утримання, однак вказані позивачем обставини, відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України, є фактично підставою для розірвання договору, а не для визнання його недійсним. Невиконання або неналежне виконання договору довічного утримання не може бути підставою для визнання його недійсним, у цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною. Як вбачається з матеріалів справи позивач раніше зверталася до суду з позовом про розірвання зазначеного договору довічного утримання з підстав зазначених в даному позові та рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 грудня 2013 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Бабіч Лідія Юріївна про розірвання договору довічного утримання відмовлено. За вказаного, судом не встановлено будь-яких правових підстав для визнання договору довічного утримання недійсним. Також [PERSON] просить визнати за нею право на спадкування за заповітом на будинок [ADDRESS] Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Як вбачається з матеріалів справи, будинок [ADDRESS] є власністю відповідача по справі, тому не входить до складу спадщини. За вищевикладеного, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Як встановлено при розгляді справи, 08 серпня 2014 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] було укладено договір надання правової допомоги /а.с. 150-152/. Згідно розрахункових квитанцій до прибуткового касового ордера б/н від 08.08.2014 року та 24.04.2014 року, відповідачем була здійснена оплата правових послуг згідно договору від 08.08.2014 року у розмірі 4 000 грн. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На підставі ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-VІ від 20.12.2011 р. суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу за участь у судових засіданнях в сумі 1981 грн. 28 коп. (1218 грн. мінімальна заробітна плата х 40 %= 487 грн. 20 коп. х 4 години 04 хвилин) та 500 грн. за вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Всього до стягнення підлягає сума 2481 грн. 28 коп.

Outcome: approved