Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

В січні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила поновити їй строк пропущеної позовної давності для захисту своїх прав. Визначити частки в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] наступним чином: 1/2 частини квартири за [PERSON], [INFO]; 1/2 частини квартири за [PERSON], [INFO]. Визнати право власності за [PERSON], [INFO] в порядку набувальної давності на 1\\2 частини квартири [ADDRESS]. Визнати за [PERSON], ІПН [NUMBER], право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області надав суду заяву про розгляд справи без участі їх представника. Від представника Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], є рідною онукою [PERSON], [INFO]. [INFO] року бабуся позивача померла, відповідно до свідоцтва про смерть. 15.10.1981 року бабуся позивача отримала ордер №10 на двокімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі рішення профсоюзного комітету Дніпропетровського обласного державного кооперативного союзу «Дніпропетровськплодоовощпром» колгосп ім. КПРС. Ордер був наданий на бабусю позивача та батька позивача [PERSON]. З 1982 року бабуся позивача почала проживати з [PERSON], [INFO]. Вони вели спільне господарство, сплачували разом комунальні послуги, заробітна плата обох становила їх спільний бюджет, робили поточні ремонти в квартирі, тобто проживали однією сім'єю, як чоловік та дружина, але не були одруженні. [PERSON] в 1995 році був прописаний в квартирі бабусі і тому вони разом приватизували квартиру, отримавши свідоцтво про право власності на житло 27.03.1996 року на квартиру [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності. Відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за № [NUMBER] від 08.11.2012 року КП Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації», квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Після смерті [PERSON] з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину ніхто не звертався, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.01.2017 року. 5 липня 2010 року бабуся позивача склала заповіт та заповідала позивачу квартиру [ADDRESS]. 11.06.2013 року позивач звернулася до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, але позивачу було відмовлено в зв'язку з тим, що неможливо визначити частку у спадковому майні. Відповідно до ст.368 Цивільного кодексу України «Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю». Згідно ч.2 ст.372 ЦК України «У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом». Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України «У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду». Відповідно до ст. 1226 ЦК України «Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.» Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України «Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом». Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом іншого року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про наявність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем І правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК)». Відповідно до п.8 прикінцевих та перехідних положень ЦК України Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.» Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні [PERSON] вважала, що квартира [ADDRESS] є її власністю тому і склала заповіт на ім'я позивача. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року .N«7 «Про судову практику у справах про спадкування»(пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.2 ст.1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved