Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Кузьо Галини Василівни та [PERSON] про скасування рішення відповідача (1) за індексним номером 44992548 від 09.01.2019 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (надалі - Квартира) за громадянином [PERSON] (номер запису про право власності: 29798873, Дата, час державної реєстрації: 08.01.2019 15:53:21), а також про зобов`язання відповідача (1) поновити запис про право власності [PERSON] на Квартиру. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про порушення прав власника Квартири - [PERSON] внаслідок незаконно прийнятого відповідачем рішення про державну реєстрацію права власності на Квартиру за іпотекодержателем [PERSON] , так як нотаріус здійснила спірну реєстрацію всупереч п. 46 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868. Крім того, [PERSON] не мав права отримати предмет іпотеки у свою власність в порядку задоволення грошових вимог, оскільки він не є банком та не має відповідної ліцензії. Також для реєстрації права власності [PERSON] мав отримати дозвіл органу опіки та піклування, оскільки разом з позивачем зареєстрована та проживає малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримують, просять задоволити. Також представник позивача в процесі судового розгляду справи просив дослідити матеріали цивільної справи №0707/127/2012, в якій міститься копія іпотечного договору. Відповідач (1) подала до суду відзив на позову, у якому висловила свою незгоду із заявленими позовними вимогами, оскільки набуття права власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» є одним із видів звернення стягнення на майно, а не його «відчуженням». Відповідачем [PERSON] їй було надано договір іпотеки, договір про відступлення прав за Іпотечним договором, повідомлення про застереження, доказ надіслання документу засобами поштового зв`язку. Інші доводи не впливають на правмірність державної реєстрації. Відповідач (2) відзив на позовну заяву не надав. Ухвалою суду від 20 березня 2019 року в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, матеріали цивільної справи № 0707/127/2012 суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п. 3 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально - правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Квартира. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних і Квартирою суд наводить наступні обставини справи. Так, 14 квітня 2008 року між акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено кредитний договір № 36-05/06/11/11/304/2008/151 (надалі - Кредитний договір, справа № 0707/127/2012, а.с. 6-8), на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 110700,61 доларів США за програмою «Житло Дітям» на строк до 14 квітня 2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,49% річних (п.п. 1.1., 1.2., 1.3, 1.4 Кредитного договору). З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 14 квітня 2008 року між Банком та Позичальником було укладено іпотечний договір (надалі - Іпотечний договір, справа №0707/127/2012, а.с. 12-13), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано Квартиру. В свою чергу, статтею 5 Іпотечного договору було передбачено випадки, які дають право звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема невиконання або неналежне виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частині. Відповідно до п. 5.3 Іпотечного договору задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; домовленості сторін на передачу Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного Зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». На підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2013 року по справі № 0707/127/2012 (а.с. 128-129) присуджено до стягнення із [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 1030443,91 гривень. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.01.2019 №152361273 за [PERSON] зареєстроване право власності на Квартиру, дата, час державної реєстрації: 08.01.2019 15:53:21, підстава виникнення права власності: договір про відступлення права за іпотечним договором, серія та номер 4231, виданий 15.11.2018, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) , індексний номер: 44992548 від 09.01.2019 15:17:10 (а.с. 11). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому дві позовні вимоги, а саме: скасування рішення відповідача (1) за індексним номером 44992548 від 09.01.2019 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за громадянином [PERSON] (номер запису про право власності: 29798873, Дата, час державної реєстрації: 08.01.2019 15:53:21) та зобов`язання відповідача (1) поновити запис про право власності [PERSON] на Квартиру. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактичного та законного власника Квартири, правомірності дій приватного нотаріуса при здійсненні нею державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. Так, частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна). Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. За нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 14 квітня 2008 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року. Відповідно до статті 36 цього Закону в редакції від 12 травня 2006 року сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому, згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. По відношенню до спірної по справі ситуації, суд зазначає, що сторони Іпотечного договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з п. 5.3. Іпотечного договору. Відповідно до п. 5.3. Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону. Тобто, укладаючи у 2008 році іпотечний договір, позивач не узгоджував з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором - нотаріусом, а, значить, таку згоду він не надав, а надав згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону, тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. На час вчинення реєстраційних дій відповідачем (1) відносно Квартири, договору про її добровільну передачу у власність [PERSON] укладено не було, а [PERSON] як іпотекодавець не надавав своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю. За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення нею без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за [PERSON] права власності на спірну квартиру, власником якої залишався позивач, не можна вважати законними. З огляду на викладене, прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності на Квартиру за [PERSON] як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним. Правова позиція щодо аналогічних правовідносин зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 по справі №199/1276/17. За таких обставин справи, позовна вимога про скасування рішення відповідача (1) за індексним номером 44992548 від 09.01.2019 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за громадянином [PERSON] (номер запису про право власності: 29798873, Дата, час державної реєстрації: 08.01.2019 15:53:21 підлягає задоволенню з огляду на вищевказані висновки суду. По відношенню до іншої вимоги позивача (зобов`язання відповідача (1) поновити запис про право власності [PERSON] , насамперед, слід зазначити, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем матеріально - правовий спосіб захисту порушеного права тим способам, що передбачені законодавством та забезпечити належний спосіб відновлення порушеного права. Неналежність обраного способу судового захисту, з огляду на мету судового втручання у конфліктне правовідношення (відновлення та захист порушеного права), зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог. Так, на підставі ст. ст. 3 , 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» п.п. 15, 17, 19, 21 Порядку державний реєстратор вносить відомості та реєструє рішення у базі даних відповідних реєстрів, а не поновлює окремі записи, яке це просить зробити позивач. Згідно з нормативним правилом, регламентованим у частині другій ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, з урахуванням наведеного прийняття рішення судом про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав є самостійною та достатньою правовою підставою для внесення до відповідного державного реєстру запису про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, невідповідність обраного позивачем матеріально - правового способу захисту порушеного права, визначеного законодавством, є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] , підлягають частковому задоволенню. 3. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved