Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

В червні 2019 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В позовній заяві позивачка вказала, що є власником житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] . У даному будинку з 25 липня 2008 року зареєстрований її син [PERSON] , який фактично більше п`яти років там не проживає, житлом не користується, проживає за межами України. У зв`язку з цим у [PERSON] виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. Тому вона просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом у будинку [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, від неї надійшла заява про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, від нього надійшла заява, з якої вбачається, що позовні вимоги він визнає, просить справу розглядати без його участі. Суд, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 10 червня 1998 року та реєстровим написом на документі про право власності Чортківського обласного комунального міжрайонного бюро технічної інвентаризації № 936 від 21.05.2002 року. В будинку позивачки значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , який фактично там не проживає і будинком не користується більше п`яти років. Актом про встановлення факту непроживання від 1 липня 2019 року встановлено, що [PERSON] по місцю прописки не проживає з 2014 року, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує, на даний час проживає в Канаді. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що [PERSON] без поважних причин не користується житлом понад один рік. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність повернення [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 768,40 гривень згідно квитанції АБ "Укргазбанк" № 42350474 від 27 червня 2019 року, що становить 384 гривні 20 копійок.

Outcome: approved