Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, вказавши: 29.04.2010 р. вона з відповідачем зареєстрували шлюб, від якого 30.09.2010 р. народився їх син [PERSON]. Рішенням суду від 07.03.2012 р. їх шлюб було розірвано і син став проживати з нею та її сином від першого шлюбу [PERSON], 2001 р.н. У жовтні 2015 р. [PERSON], без її згоди, забрав їх сина до себе додому по [ADDRESS] і не дає їй можливості бачитися з дитиною, а тим більше забрати до себе. На думку позивача, проживання дитини у відповідача негативно впливатиме на сина, оскільки він привик жити разом із братом; відповідач не дозволяє йому відвідувати дитячий садочок і лише по причині його особистого конфлікту, тобто він на перше місце ставить не інтереси дитини, а свої особисті почуття. Крім того, вона особисто матеріально забезпечена і має можливість забезпечити дитині належні умови для проживання, може повною мірою займатися вихованням дитини, тоді як відповідач не має постійного доходу та умов для проживання сина. Посилаючись на ст.160, 161 Сімейного кодексу України, [PERSON] просить суд визначити місцем проживання дитини: сина [PERSON] [PERSON], [INFO] - місце проживання матері. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому вказав: у грудні 2014 р. він став проживати окремо від [PERSON] та сина в орендованій квартирі у смт.Підволочиську, аби мати змогу проводити час зі своїм сином. Упродовж 2015 р. колишня дружина неодноразово зверталася до правоохоронних органів зі зверненнями, ніби він створює сімейні сварки. 27.09.2015 р. рішенням комісії з прав дитини Підволочиської районної державної адміністрації встановлено участь батьків у вихованні малолітнього [PERSON] однак всупереч умовам цього рішення [PERSON] чинила йому перешкоди в спілкуванні та побаченнях з дитиною. З жовтня 2015 року їх син [PERSON] проживає з ним, оскільки категорично відмовляється проживати у сім'ї матері та спілкуватися з нею. Посилаючись на те, що він володіє достатніми матеріальними коштами, у дитини є своя окрема кімната, [PERSON] просить суд визначити місцем проживання дитини: сина [PERSON] [PERSON], [INFO] - місце проживання батька. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] позов підтримала, зустрічний не визнала і пояснила: після розірвання шлюбу вони з відповідачем деякий час проживали разом у її квартирі, оскільки вона намагалася зберегти сім'ю. Однак між ними продовжувалися непорозуміння і сварки, у січні 2015 р. [PERSON] пішов проживати окремо на орендовану квартиру. При цьому, 01.01.2015 р. із її квартири [PERSON] зняв газового котла опалення, залишивши дітей замерзати. Після того, з її згоди, він постійно зустрічався з їх сином, який деколи залишався ночувати у батька. Після одного такого залишення у батька, син не був їй повернутий - у жовтні 2015 року. На її прохання повернути їй дитину, відповідач не реагує і навіть не дозволяє їй зустрічатися та спілкуватися з сином. Щодо конфлікту між братами, на який посилається [PERSON] пояснила, що направду діти на дивані гралися під ковдрою і молодший син не зрозумів жарту старшого брата, йому не була заподіяна шкода. Посилаючись на те, що вона житлом та постійною роботою забезпечена, син [PERSON] та її син від першого шлюбу є братами, яких не можна розлучати, [PERSON] просить суд її позов задовільнити. Представник позивача-відповідач [PERSON] [PERSON] позов підтримала. Відповідач-позивач [PERSON] позов не визнав а свій підтримав і пояснив: у вересні 2015 р. син [PERSON] йому повідомив, що старший брат душив до втрати свідомості і тому боїться брата та маму фізично і не хоче повертатися до них. По цій причині він залишив дитину у себе, до матері не допускає, оскільки дитина її боїться. Він, хоча не працює, має грошові кошти, проживає на орендованій квартирі, має змогу виховувати сина, а тому просить його позов задовольнити. Представник відповідача-позивача [PERSON] [PERSON] позов не визнав, зустрічний позов підтримав. Представник третьої особи - органу опіки і піклування Підволочиської районної державної адміністрації [PERSON] підтримала позов [PERSON] та пояснила: після розірвання шлюбу між сторонами був визначений графік, згідно якого [PERSON] мав змогу спілкуватися із дитиною. У подальшому, після звернення [PERSON] досліджувалися обставини спору і було визнано за доцільне залишити дитину із матір'ю. Їй відомо що дійсно, [PERSON] не допускає позивачку до сина і вона позбавлена можливості спілкуватися з ним. Заслухавши сторони, свідка, дослідивши докази по справі, суд встановив такі факти: сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.2010 р., який рішенням Підволочиського райсуду Тернопільської області від 07.03.2012 р. розірвано, після чого [PERSON] повернуто дошлюбне прізвище «[PERSON]». Вони ж являються батьками дитини - [PERSON], [INFO] Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Після припинення сімейних відносин сторони проживають окремо. При цьому позивачка-відповідачка [PERSON] проживає у двокімнатній квартирі, і умови проживання сім'ї у ній, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї - задовільні; вона має постійне місце роботи на посаді бухгалтера з травня 2008 року у ТОВ «Млинівці», отримує постійну заробітну плату; у її сім'ї проживає син від першого шлюбу [PERSON], 2001 року, тобто брат [PERSON]. Разом з тим, відповідач-позивач [PERSON] зареєстрований у м.Зборові Тернопільської області, проживає у [ADDRESS] на квартирі, яка, з його слів, належить його знайомому. Будь-який договір оренди відсутній, а тому відомості про термін, умови проживання на чужій квартирі [PERSON] суду не надані; він не має місця роботи і джерело його доходів не відоме. На підтвердження його матеріального стану подані виписки із Приватбанку щодо руху по його банківській картці. Із огляду випливає, що з картки періодично знімалися кошти для оплати соціальних потреб, а джерелом поступлення коштів на банківську карту відповідачем-позивачем вказана допомога його батьків. Як випливає із довідки, виданої відділом державної виконавчої служби Зборівського районного управління юстиції, [PERSON] не отримувала аліментів від [PERSON] в період з 01.05.2015 р. по 30.11.2015 р., стягнення починалося з 28.04.2015 р. , що судом оцінюється як негативна характеристика боржника. Розпорядженнями голови Підволочиської районної державної адміністрації від 31.01., 01.04, 30.04.2015 р. визначався спосіб участі батька [PERSON] у вихованні сина [PERSON] шляхом відвідування його за місцем його проживання у матері [PERSON] Судом установлено, що [PERSON] не забороняла відповідачу зустрічатися із сином, відпускала дитину до батька. Разом з тим, у жовтні 2015 року [PERSON], взявши до себе додому дитину, у подальшому не віддав її матері, з того часу дитина проживає з батьком, при роздільному проживанні подружжя, всупереч вказаному рішенні органу опіки. Із аналізу висновків начальника Підволочиського РВ УМВС України від 04.01., 05.01., 09.01, 25.02., 13.03., 28.03, 25.04, 28.05., 02.06., 26.06., 19.09, 11.11.,13.11, 09.12.2015 р. випливає, що [PERSON] багаторазово зверталася до правоохоронного органу з приводу протиправної поведінки [PERSON], яка заключалася у причиненні образ нецензурною лайкою, погрозами фізичною розправою; [PERSON], у свою чергу, звертався із заявами до правоохоронного органу з того приводу, що [PERSON] не давала йому сина для зустрічей. Однак, згідно пояснень [PERSON], [PERSON] приходив до дитини не у встановлений графіком для побачень час; будь-яких доказів тверджень відповідача-позивача суду не надано. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Підволочиської районної державної адміністрації від 27.11.2015 р. визначено спосіб участі батька [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] шляхом відвідування дитини за місцем її проживання протягом трьох днів щотижнево. Однак, на той час дитина уже перебувала у відповідача і він не повернув дитини матері, чим унеможливилось виконання рішення щодо способу його участі у вихованні. У висновку психолога громадської організації «Центр психологічного розвитку» [PERSON] вказано, що дитина відповідно до віку словесно ще не може назвати свої відчуття, почуття, загалом переживання, але демонструє це, що є нормою; спостерігається потреба повернення базової безпеки зі сторони матері, а бодінг (як базова прив'язаність) сформований із батьком. Рекомендовано батькові вирішувати проблеми взаємин партнерських із колишньою дружиною їх міжособистісному спілкуванні та підтримувати позитивний образ матері. Виходячи із наведеного, суд критично відноситься до тверджень відповідача-позивача про те, що чотирирічна-п'ятирічна дитина не бажає жити з матір'ю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п. 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини , бути розлучена зі своєю матір'ю. Всупереч зазначеному, виходячи із наведених доказів та прослуханого аудіозапису дзвінків позивачки, наданого відповідачем, випливає, що матері не надавалася можливість для зустрічей із дитиною без поважних на те причин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року і в якій враховано норми Декларації прав дитини -20.11.1959 р. - преамбула) задекларовано, що Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У висновку органу опіки та піклування Підволочиської районної державної адміністрації від 04.01.2016р. зазначено: скориставшись довірою колишньої дружини, всупереч домовленості, з жовтня 2015 року по даній час син сторін проживає з батьком у орендованій квартирі. Згідно доповідної спеціаліста центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, батько здійснював перешкоди матері у спілкуванні із сином. За результатами психологічного обстеження малолітнього, [PERSON] контактує з психологом поступово, психологічно прив'язаний до батька, коло спілкування обмежене татом. Орган опіки, зважаючи на обставини справи та малолітній вік дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] [PERSON] з матір'ю, [PERSON] Проаналізувавши вищенаведене у сукупності, суд прийняв до уваги малолітній вік дитини і ту обставину, що цю дитину [PERSON] безпідставно, у примусовому порядку відлучив від матері; порушив установлений Підволочиською районною державною адміністрацією порядок зустрічей батька із дитиною, не дає змоги матері спілкуватися та бачитися із малолітнім сином; кошти на утримання дитини не надавав, сам не має постійного місця проживання та роботи. Наведене суд оцінює як порушення вищевказаних прав дитини і створення негативного впливу на психічний розвиток дитини по відношенню до матері, яка жодним негативним чинником не характеризується, а тому позов [PERSON] слід задовольнити. При цьому суд позитивно оцінює належну турботу батька з приводу забезпечення навчання та розвитку дитини, на що зіслався відповідач - позивач [PERSON] однак, виходячи із усіх вищенаведених обставин, сама по собі ця турбота не являється підставою для задоволення його позову, а тому у задоволенні його зустрічного позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: approved