Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

В лютому 2021 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Бойка С.О. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач є його сестрою, яка в 2016 році за згодою [PERSON] була зареєстрована в зазначеній кватирі. Позивач зазначає, про те, що в зазначеній квартирі ніхто не проживає, в т.ч. і відповідач. У власності, останньої, наявна 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Відповідачу не чинились перешкоди в користуванні квартирою, однак, остання фактично в ній не проживає, та ніякої домовленості між позивачем та відповідачем щодо збереження за нею права користування житлом немає, відповідач добровільно більше року не проживає в квартирі, та не сплачує кошти за комунальні послуги. Реєстрація відповідача в квартирі позбавляє можливості позивача вільно користуватись та розпоряджатись своїм майно. Зважаючи на вказані обставини, а також те, що позивач зобов`язаний нести тягар утримання майна з розрахунку, що в ньому зареєстрована особа, яка не проживає, - позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Кахно (Кирильчук) І.А. від 17.02.2021 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] від 29.06.2021 року, у справі закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В ході розгляду справи позивача [PERSON] було замінено на належного позивача [PERSON] . В зв`язку з перебуванням судді Кирильчук І.А. у відпустці по вагітності та пологам, на підставі розпорядження керівника апарату суду 1657 від 04.11.2021 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Черелніченко Н.П. Представник позивача в судове засідання не з`явився. До суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Судом про розгляд справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Будь-які клопотаннями та відзив до суду не подала. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 21.03.2016 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 20.08.2021 року [PERSON] набув право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири, який було укладено із [PERSON] . Відповідно до акту ТОВ «Холд Груп» від 18.01.2021 року, було встановлено, що в квартирі [ADDRESS] фактично ніхто не проживає. Однак, відповідно до витягу із Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 02.02.2021 року в зазначеній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] . Сторона позивача вказувала та із наданих суду доказів вбачається, що відповідач не зверталась до компетентних органів із повідомленням про те, що їй чиняться перешкоди у фактичному проживанні в зазначеній квартирі, відповідач більше року в квартирі без поважних причин не проживає та має у власності 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до акту ТОВ «Холд Груп» від 05.02.2021 року, було встановлено, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] із 2016 року не проживає. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Сторона позивача зазначає, що відповідач вже тривалий час в квартирі не проживає, за житлово-комунальні послуги не сплачує, та доказів на спростування обґрунтувань позовних вимог з боку відповідача суду надано не було. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, в силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач фактично в квартирі не проживає, а позивач, в свою чергу, є законним власником житлового приміщення, та те, що доводи позивача жодними доказами зі сторони відповідача не спростовано, а відтак суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved