Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою відповідно до якої просила суд винести рішення, яким стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, кожного місяця до досягнення дитиною повноліття, стягнути з [PERSON] та її користь аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку до досягнення дитиною трирічного віку. Свої вимоги мотивувала тим, що 19 вересня 2015 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] у Крюківському відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцької міського управління юстиції. Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який на теперішній час мешкає із нею та знаходиться на її утриманні. Хоча їх шлюб з відповідачем по справі не розірвано, однією родиною вони не проживають. Відповідач не бажає надавати матеріальної допомоги на утримання їхньої неповнолітньої дитини у повному обсязі у добровільному порядку. Тому, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, вона вимушена звернутися до суду за вирішенням питання про стягнення аліментів у встановленому законодавством України порядку. Окрім того, на теперішній час вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною і не має самостійного заробітку. Враховуючи вищевикладене, вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] до суду не зявилась, хоча завчасно подала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримала та просила справу розглядати у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча завчасно подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав та просив справу розглядати у його відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась з невідомих суду причин. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів у відсутність сторін по справі. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи та зокрема підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КЕ №136444, яке видане Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області 19.09.2015 року, сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 2015 року Від вказаного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І КЕ №231163, яке видане 29 грудня 2015 року Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, де зазначено, що батьком [PERSON] є [PERSON], а матірю [PERSON]. Малолітній син сторін проживає з матірю позивачкою по справі та знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання №1330, яка видана Крюківською районною адміністрацією виконавчого комітету Кременчуцької міської ради 21.11.2016 року. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст..ст.180, 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як встановлено судом, відповідно до ст. 187 Сімейного кодексу України відповідач за власною ініціативою аліменти не виплачує, в порядку ст..188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати сина [PERSON] не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст.189 Сімейного кодексу України між сторонами не укладено. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ненадання регулярної та належної матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини є порушенням обов'язку [PERSON] піклуватися про свою дитину. Згідно ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, встановлені судом обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, матеріальне становище позивача, дитини та відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітньої дитини та на її утримання є законними та обґрунтованими і підлягають у задоволенню. Відповідно до ст..88 ЦПК України, враховуючи, що позов підлягає задоволенню з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір.

Outcome: approved