Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

До суду з позовом звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрник - Кіровоградщина» до [PERSON] про стягнення заборгованості вказавши, що позивач 24.10.2011 року надав своєму співробітникові, а саме директору [PERSON] позику на суму 50000,00 гривень. 18 березня 2013 року відповідач сплатив 700 гривень, проте після цього не здійснював розрахунки. 19 березня 2013 року сторони уклали договір про реструктуризацію заборгованості, згідно цього договору відповідачу надавався строк до 30 листопада 2013 року для погашення заборгованості. Проте розрахунки зі сторони відповідача так і не були проведені в повному обсязі, він здійснив один платіж на суму 1300, 00 гривень. Станом на 30 листопада 2013 року борг складає 48000,00 гривень. Тому посилаючись на норми чинного законодавства просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Аграрник - Кіровоградщина» суму основного боргу у 48000,00 гривень, компенсацію з урахуванням індексу інфляції у сумі 240,00 гривень, три проценти річних за час прострочення у сумі 895,56 гривень та пеню у розмірі 48000,00 гривень, що разом становить 97135,56 гривень. Стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Аграрник - Кіровоградщина» судові витрати по справі. В подальшому змінивши свої позовні вимоги надали до суду заяву про збільшення позовних вимог та просили суд визнати договір позики № 3 від 24 жовтня 2011 року недійсним та стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Аграрник - Кіровоградщина» суму основного боргу у 48000,00 гривень, компенсацію з урахуванням індексу інфляції за період з 30.11.2013 року по 26.03.2015 року у сумі 14683,00 гривень, три проценти річних за період з 30.11.2013 року по 26.03.2015 року у сумі 1901,59 гривень та пеню у розмірі 48000,00 гривень, що разом становить 112584,59 гривень. Крім цього, стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Аграрник - Кіровоградщина» судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засідання підтримала позов, вказавши, що у жовтні 2011 року відповідачеві, який на той час працював на посаді директора ТОВ «Аграрник Кіровоградщина» було надано позику у розмірі 50000 гривень, що підтверджується відповідними бухгалтерськими документами. У березні 2013 року [PERSON] сплатив у рахунок повернення боргу кошти у розмірі 700 гривень . В подальшому між позивачем та відповідачем було укладено договір про реструктуризацію боргу від 19 березня 2013 року у відповідності до якого відповідач взяв на себе обов'язок погасити наявну заборгованість до 30 листопада 2013 року. Однак у зв'язку з непогашенням суми боргу виникла заборгованість, яка на даний час відповідачем не погашена в повному обсязі. Крім того, про наявність між позивачем та відповідачем договору позики від 24 жовтня 2011 року на суму 50000 гривень засновникам та керівництву ТОВ «Аграрник Кіровоградщина» стало відмово лише у лютому 2015 року, оскільки по бухгалтерським документах підприємства даний договір відсутній, він підписаний самим відповідачем як директором ТОВ «Аграрник Кіровоградщина» та фізичною особою [PERSON], що суперечить вимогам чинного законодавства. Просила суд задовольнити позов. Відповідач в судовому засіданні вказав, що дійсно працював директором ТОВ «Аграрник Кіровоградщини» до 19 березня 2013 року. У жовтні 2011 року він як директор вказаної юридичної особи підписав договір позики від 24 жовтня 2011 року за № 3 у відповідності до якого отримав з каси підприємства 50000 гривень позики на умовах, зазначених в договорі. Від імені підприємства у відповідності до статуту вказаний договір підписаний ним, як директором та інший підпис також вчинений ним від імені [PERSON] як фізичної особи. В подальшому коли він виявив бажання звільнитися з своєї посади засновниками чинилися перепони у цьому та з метою якнайшвидшого звільнення, оскільки йому було запропоновано іншу роботу, він погодився на підписання договору про реструктуризацію заборгованості від 19 березня 2013 року. Факт отримання ним у ТОВ «Аграрник Кіровоградщина» коштів у розмірі 50000 гривень та частковим погашенням боргу ним не заперечується. Просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки договір позики як директор згідно Статуту він підписував законно та вважав, що отримував кошти на виконання рішення засновників підприємства, протокол № 11 від 20.06.2011 року. Заслухавши учасників судового засідання та вивчивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за такими обставинами. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрник-Кіровоградщина» 24.10.2011 року надало своєму співробітнику, а саме директору [PERSON] позику на суму 50 000,00 гривень, що підтверджується видатковим касовим ордером від 24.10.2011 року на суму 35 000,00 гривень та видатковим касовим ордером від 25.10.2011 року на суму 15 000,00 гривень, що не заперечувалося сторонами по справі у ході судового розгляду у справі. 18 березня 2013 року у рахунок погашення вказаного боргу відповідач сплатив 700 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № k111/І/196 від 18.03.2013 року. 19 березня 2013 року між «ТОВ «Аграрник Кіровоградщина» та «[PERSON] укладено договір реструктуризації заборгованості у відповідності до умов якого позивач надає відповідачеві розстрочку у погашені заборгованості зі сплати за отриману позику в сумі 49300 гривень у термін з 01 квітня 2013 року до 30 листопада 2013 року для погашення всієї суми боргу. Проте розрахунки зі сторони відповідача так і не були проведені в повному обсязі. Відповідач здійснив лише один платіж на суму 1300,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № k111/L/84 від 21 травня 2013 року. Станом на 30 листопада 2013 року борг відповідача склав 48 000,00 гривень. Саме з цієї дати у відповідача виник обов'язок по сплаті заборгованості. Більше ніяких платежів від відповідача не надходило. Згідно частини 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. На теперішній час в добровільному порядку заборгованість з боку відповідача на користь позивача не погашено. Статті 526, 527, 530 Цивільного кодексу України встановлюють, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова ви виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Статтею 1049 Цивільного кодексу України встановлено обов'язок позичальника повернути позику, зокрема: Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у, такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.1050 Цивільного кодексу України Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. П. 3.1 Договору про реструктуризацію заборгованості від 19 березня 2013 року передбачено, що у разі несвоєчасного внесення плати за договором боржнику нараховується пеня в розмірі 0.5 відсотка від суми що підлягає до оплати, яка нараховується за кожний день прострочення, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Станом на 14.07.2014 року сума основного боргу [PERSON] перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Аграрник- Кіровоградщина» становить 48 000,00 гривень. Обов'язок по сплаті боргу у сумі 48 000,00 гривень у відповідача виник з 30 листопада 2013 року, тобто з дати, до якої боржник повинен був розрахуватися в повному обсязі згідно договору про реструктуризацію заборгованості від 19 березня 2013 року. Індекс інфляції за період з 30.11.2013 по 26.03.2015 року склав 14683,00 гривень. Три проценти річних за період з 30.11.2013 по 26.03.2015 року склали 1901,59 гривень. Пеня за вказаний період склала 115680,00 гривень. Проте, як передбачено п. 3.1. вищезазначеного Договору, пеня не може бути більше 100 відсотків загальної суми боргу, а отже стягненню підлягає пеня у розмірі 48 000,00 гривень. У зв'язку з вищезазначеним загальна сума заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Аграрник- Кіровоградщина» становить 112584,59 гривень. В ході судового засідання відповідач надав до суду договір позики співробітнику підприємства за № 3 від 24 жовтня 2011 року, укладений між ТОВ «Аграрник Кіровоградщини» в особі директора [PERSON] та фізичною особою [PERSON] у відповідності до вимог якого підприємство передає у власність відповідачеві безвідсотково грошові кошти у розмірі 50000 гривень. Згідно п. 3.1. вказаного договору позики строк надання позики позичальнику складає два роки з моменту підписання договору. У відповідності до п. 4.1. договору позики по закінченню строку вказаного в п. 3.1. договору позичальник зобов'язується в строк 30 календарних днів повернути суму позики в повному обсязі позикодавцю. Згідно п. 3.3. вказаного договору у разі звільнення з роботи позичальника строк повернення позики вважається таким, що настав та виконуються такі безумовні дії: 3.3.1. непогашена сума позики вважається додатковим благом у грошовій формі, одержаним позичальником від Позикодавця, з одночасним скасуванням заборгованості позичальника перед позикодавцем по цій позиці; 3.3.2. у разі дії на момент звільнення позичальника вимог законодавства, що регулюють нарахування ПДФО з додаткового блага, позичальник за свій рахунок сплачує ПДФО у розмірі діючої на момент звільнення ставки від суми позики, непогашеної на день звільнення; 3.3.3. позичальник звільняється від обов'язків, покладених на нього п. 4.1. договору. Як вбачається з пояснень представника позивача про наявність вказаного договору позики підприємству стало відомо лише в ході судового розгляду у справі та ні під час отримання коштів відповідачем у підприємства, ні під час часткового погашення заборгованості за отриманими коштами та під час підписання між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості від 19 березня 2013 року відповідач про наявність вказаного договору позики за № 3 від 24 жовтня 2011 року засновників, керівників товариства не повідомляв. Разом з тим, у відповідності до видаткових касових ордерів від 24 жовтня 2011 року та від 26 жовтня 2011 року [PERSON] як фізична особа отримав кошти на загальну суму 50 000 гривень від ТОВ «Аграрник Кіровоградщина» на підставі договору позики № 3 від 24.10.2011 року у зв'язку з чим суд відкидає заперечення відповідача, що вказані кошти він отримав у Товариства рішення засновників підприємства, протокол № 11 від 20.06.2011 року у відповідності до якого приймалося рішення про преміювання директора Товариства. У відповідності до п 8.21.1. Статуту ТОВ «Аграрник Кіровоградщини», затвердженого протоколом Загальних зборів засновників (учасників) товариства № 9 від 22 квітня 2010 року та зареєстрованого 03.06.2010 року за № 14441050003002536 (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин), Директор здійснює представництво Товариства в Україні та за її межами без окремої довіреності. Директор має право розпоряджатися майном та фінансовими ресурсами Товариства, укладати договори (угоди)здійснювати розрахункові операції, вчиняти будь-які правочини, які не суперечать чинному законодавству України та меті діяльності Товариства ( п. 8.22 Статуту). Згідно п. 8.23 Статуту директор має право підпису будь-яких документів, стосовно діяльності Товариства у взаємовідносинах з банківськими установами, державними органами, а також інших документів, необхідних для забезпечення будь-якої діяльності Товариства без окремої довіреності. Разом з тим, за ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно імперативних приписів ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.243 ЦК України комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. Комерційне представництво одночасно кількох сторін правочину допускається за згодою цих сторін та в інших випадках, встановлених законом. Повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю. Факт підписання спірного договору позики від за № 3 від 24 жовтня 2011 року відповідачем, як представником товариства (директора ТОВ «Аграрник Кіровоградщини»), діючим на підставі Статуту Товариства, та одночасно від свого імені, як фізичної особи, свідчить про наявність підстав для визнання такого договору недійсним, як укладеного з порушенням вимог ч.3 ст.238 ЦК України. Доводи відповідача про те, що він виступав як директор товариства у відповідності до Статуту товариства, не може бути прийнято судом до уваги з тих мотивів, що комерційне представництво є самостійною підприємницькою діяльністю, при цьому комерційний представник не перебуває у трудових відносинах з особою, яку представляє, а у даному випадку на момент укладення договору від 24 жовтня 2011 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з товариством, як директор, що виключає можливість здійснення ним комерційного представництва як виду підприємницької діяльності та [PERSON] вчинив правочин у своїх інтересах та стосовно себе особисто. За таких обставин, суд прийшов до безсумнівного висновку про необхідність задоволення позову та визнання договору позики № 3 від 24 жовтня 2011 року недійсним, що повністю узгоджується з правовими позиціями викладеними в ухвалі Верховного суду України від 12 жовтня 2011 року у справі за № 6-1153св10, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2014 року у справі за № 6-45027зп14, в постанові Вищого Господарського суду України від 26 січня 2010 року у справі за № 17\\75 та задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості та вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Аграрник - Кіровоградщина» суму основного боргу 48000 гривень, а також стягнути індекс інфляції у сумі 14683,00 гривень, три проценти річних за час прострочення у сумі 1901,59 гривень та пеню в сумі 48000 гривень. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 4 Закону України "Про судовий збір", ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України судовий збір у сумі 1369,46 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: approved