Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Виклад позицій позивача та відповідача. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договорами позики, посилаючись на те, що між ним та відповідачем був укладений договір позики грошей, посвідчений нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Буліч Н.В., згідно якого відповідач [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в сумі 67000 грн. Згідно умов договору відповідач зобов`язався повернути позику рівними частинами протягом 10 місяців, починаючи з 01.02.20019 року. Остаточне повернення позики має бути 01.12.2019 року. Однак, свої зобов`язання відповідач не виконав повністю, повернув лише частину позики в розмірі 45000 грн., та припинив повернення боргу, тому позивач звернувся з даним позовим до суду, просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням інфляційних і трьох процентів річних, та судові витрати по спарві. Заяви, клопотання учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Новоукраїнського районного суду від 07.05.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на 02.06.2020 року, яке було відкладено на 23.06.2020 року. 23.06.2020 року судове засідання відкладено на 03.07.2020 року за клопотанням відповідача. 03.07.2020 року судове засідання відкладено на 22.07.2020 року. Відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, ухвала про відкриття провадження у справі разом з додатками надсилалася відповідачу за адресою місця реєстрації, що зареєстроване у встановленому законом порядку, згідно з інформацією відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Новоукраїнської міської ради в Кіровоградській області (а.с.17), які відповідач отримав 12.05.2020 року, 27.06.20 та 11.07.2020рр. що підтверджується підписом в поштових повідомленнях. Станом на 22.07.2020 року відповідач не скористався своїм правом та відзив до суду не подав, з клопотанням про повторне відкладення розгляду справи для надання додаткового часу для подачі відзиву, до суду не звертався. Відповідно положень ч. 2 ст. 191 та ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини справи та відповідні до нихправовідносини. Фактичні обставини, установлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких установлені відповідні обставини. Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України). Як зазначив позивач в позові, між ним та відповідачем [PERSON] 14.12.2018 року був укладений договір позики грошей, який посвідчений нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Буліч Н.В., зареєстрований у реєстрі за №1317 (а.с. 6). Згідно умов договору п. 3 договір позики є безпроцентним, відповідач зобов`язався повернути позику рівними частинами протягом 10 місяців, починаючи з 01.02.20019 року. Остаточне повернення позики має бути здійснене 01.12.2019 року. Однак, як зазначив позивач в позові, [PERSON] умови договору не виконав, станом на 01.10.2019 року повернув лише 45000 грн.. Відповідно до п. 5 договору позики грошей, у разі, якщо позичальник не поверне своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний чплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час простроченяня та три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є предмет, ціна і строк виконання роботи. Відповідно ст.ст. 525, 526, 527, 530, 624 ЦК України одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається; зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України; боржник зобовязаний виконати свій обовязок; якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк; якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки, такий висновок зробив ВСУ18.09.2013 р. у справі No 6-13цс13, від 11.11.2015 р. у справі No 6-1967цс15 та 12.04.2017 р. у справі No 6-487цс17, вказавши також, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України , позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. В охоронюваних правовідносинах права та інререси позивача зазначені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що умовами договору передбачено, що у разі своєчасного неповернення суму позики, боржник (відповідач) зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час простроченяня та три проценти річних від простроченої суми. Станом на день розгялду справи, належним чином повідомлений відповідач не подав доказів виконання боргового зобов`язання, та жодних пояснень суду не надіслас, чим фактично визнав позовні вимоги. Згідно із ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Як слідує із змісту ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач, станом на день розгляду справи, свої зобов`язання за договором позики, в обумовлений сторонами термін, не виконав, а отже зобов`язаний повернути позивачу борг за договором позики. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц). У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Станом на день розгляду справи повернуто 45000 грн, тобто 67000-45000=22000 грн. прострочена сума боргу. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача суму основного боргу в розмірі 22000 грн. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційні та 3 % річних від суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України), суд приходить до висновку про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за період з 01.10.2020 року по 01.04.2020 року (як вказано в позові), що становить 183 дні користування неповернутими коштами, провівши розрахунок: - 3% річних (183*/365*22000/100)=330 грн. 90 коп., - інфляційні витрати за період прострочення: індекс інфляції жовтень 2019 р.-100.7%; листопад 2019 р. - 100.1%; грудень 2019 р. - 99.8%; січень 2020 р. - 100.2%; лютий 2020 р. - 99.7%, отримуємо 22000 грн. х (101,49 % : 100 %) = 22327,80 грн., тобто сума інфляційних витрат 327.80 грн. Будь-яких заперечень щодо нарахованої суми боргу відповідач до суду не подав. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з вимогами ст.ст. 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та враховуючи, що відповідач не подав суду відзив, тобто не заперечив, щодо суми боргу, суд приходить до висновку, що сума заборгованості, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, підлягає задоволенню в повному обсязі, обмеживши право суду вийти за межі позовних вимог, тому сума інфляційних витрат підлягає задоволенню в межах заявленої суми 154.00 грн., 3% річних 330.90 грн. та 22000 сума боргу, разом 22484.90 грн. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу. Вирішуючи питання по суті зави відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд керується наступним. Як передбачено у статті 15 ЦПК України - учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частина третя стаття 133 ЦПК), та становлять одну із складових судових витрат (частина перша стаття 133 ЦПК). Відповідно до частини п`ятої статті 135ЦПК сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. Відповідно до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження обставин, викладених у заяві про стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано надано: договір про надання правової допомоги від 27.03.2020 року, детальний опис робіт наданих послуг від 27.03.2020 року, квитанція до прибуткового касового ордеру №48 від 27.03.2020 року на 2000 грн., а тому витрати на професійну правничу допомогу належним чином обгрунтовані та підлягають задоволенню в розмірі 2000 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені ним та документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача підлягає стягененню на користь позивача сума сплаченого судового збору при подачі позову в розмірі 840 рн. 80 коп.

Outcome: approved