Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

[PERSON], який діє в інтересах [PERSON], звернувся до суду про встановлення факту постійного проживання на території України [PERSON] станом на 24.08.1991 та станом на 13.11.1991. Заявлені вимоги мотивує тим, що з 1990 року [PERSON] проживає на території України. З 09.07.1993 був постановлений на військовий облік Скадовським РВК Херсонської області. У зв'язку зі складними життєвими обставинами та відбуттям покарання в Україні у період з 13.02.2001 по 16.09.2010 не мав змоги отримати паспорт громадянина України. Після звільнення 16.09.2010 зі Львівського слідчого ізолятора, паспорт громадянина колишнього СРСР йому повернуто не було. Дніпровським РВ ГУДМС України в м. Києві [PERSON] було відмовлено в оформленні паспорта громадянина України у зв'язку з тим, що 16.04.2016 органи реєстрації місця проживання в особі ДМС було розформовано і створено новий орган реєстрації. Встановлення факту постійного проживання на території України необхідно заявнику для оформлення паспорта громадянина України. 16.10.2018 було прийнято до розгляду заяву [PERSON], заінтересована особа - Дніпровський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві, про встановлення факту, що має юридичне значення, та відкрито окреме провадження у справі. 16.01.2019 постановлено ухвалу, якою задоволено заяву представника заінтересованої особи Дніпровського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про заміну заінтересованої особи правонаступником; замінено заінтересовану особу - Дніпровський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві, правонаступником - Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області (ЄДРПОУ 42552598, скорочена назва: ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а). В судовому засідання [PERSON] та його представник підтримали заявлені вимоги та просили суд їх задовольнити. Додатково адвокат [PERSON] вказав, що докази, надані Дніпровським районним відділом Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві, на його думку, є неналежними та недопустимими. Представник заміненої заінтересованої особи - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, письмових заяв щодо відкладення розгляду справи суду не надав, а тому в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК відсутні підстави для відкладення судового засідання. Представник заінтересованої особи - Дніпровського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві, у судовому засіданні 13.11.2018 просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні заявлених вимог за підстав, викладених у письмових поясненнях /а.с. 40, 41/. Суд, вислухавши заявника та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до чч. 2, 7 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст 293 ЦПК України). Перелік фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, міститься у ч. 2 ст. 293 ЦПК України, зокрема встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Предметом судового розгляду у цій справі є встановлення факту постійного проживання особи на території України. [PERSON] народився [INFO] в м. Октемберян Вірменської РСР /а.с.9/. Згідно із довідкою №1400, виданої 26.10.2016 Михайлівською сільською радою Скадовського району Херсонської області, [PERSON] дійсно був зареєстрований на території Михайлівської сільської ради з 12.04.1990 по 01.07.1997 за адресою: [ADDRESS], за паспортом [NUMBER] Октемберянським РВВС АССР 26.08.1987 року /а.с.15/. Із засвідченої 18.11.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. копії виписки з домової книги с. Михайлівка, виданої Михайлівською сільською радою Скадовського району Херсонської області від 04.01.1990, за реєстровим №2608, вбачається, що [PERSON] з 12.04.1990 був зареєстрований в [ADDRESS] /а.с.22-23/. Згідно із довідкою про звільнення серії ЛЬВ № 03794 [PERSON] відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 13.02.2001 по 16.09.2010, звідки звільнений із Львівського слідчого ізолятора по відбуттю строку покарання і прямує до місця проживання м. Скадовськ Херсонської області. 21.09.2010 взятий на обліку ВГІРФО Скадовського РВ /а.с.7-8/. Як вбачається з копії довідки від 28.10.2016 Посольством Республіки Вірменія в Україні підтверджено, що в комп'ютерному архіві автоматизованого комплекса паспортної системи паспортно-візового управління поліції і архіві державного реєстра населення Республіки Вірменія відомості відносно громадянства, прописки/виписки [PERSON] немає /а.с.14/. 02.10.2018 філією Центру обліку бездомних осіб [PERSON] було видано посвідчення про взяття на облік як особу, яка не має постійного місця проживання і місце перебування якої може бути зареєстровано за юридичною адресою: м. Київ, вул. Рогозівська, 4/16, Центр обліку бездомних осіб, терміном дії до 02.04.2019 /а.с.16/. У своїх письмових поясненнях від 12.11.2018 заінтересована особа - Дніпровський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві зазначила, що оскільки заявник був документований паспортом громадянина колишнього СРСР серії [NUMBER], виданий 26.08.1987 Октемберянським РВВС АССР, то [PERSON] перебував у громадянстві колишнього СРСР, а не був особою без громадянства, тому юридичне значення має лише факт постійного проживання особи на території України за станом на 24.08.1991. Надану заявником копію виписки з домової книги вважає підробленою, оскільки постановою про закриття кримінального провадження від 28.04.2015 (ЖЕО 3095) 16.03.2015 ЧЧ Дніпровського РВ ХМУ повідомляло про використання [PERSON] завідомо підробленої домової книги. ГУДМС володіє інформацією про те, що [PERSON] є громадянином Вірменії та згідно листів Посольства Республіки Вірменії документований паспортом громадянина Вірменії [NUMBER] від 13.06.2011 терміном дії до 13.06.2021. У 2016 році відбулась реформа системи реєстрації в Україні, тому ДМС не сьогодні не володіє актуальною інформацією про зареєстрованих осіб. Законодавством не визначено орган. Який зберігає дані про зареєстрованих на 1991 рік осіб та відповідає за їх збереження. Наявні архівні докумен6ти не передавались на постійне зберігання до державних архівів України або територіальних органів ДМС. Як вбачається з листів Посольства Республіки Вірменія в Україні від 17.07.2017 та 02.11.2017 [PERSON] документований паспортом громадянина Республіки Вірменія серії [NUMBER], виданий 13.06.2011 від паспортного-візового управління Поліції Республіки Вірменія, відповідно він є громадянином Республіки Вірменія. За змістом ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України. За правилом п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Статтею 8 Закону України «Про громадянство» передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповно рідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Письмовими доказами підтверджено, що [PERSON], [INFO], 26.08.1987 прибув с. Михайлівка Скадовського району Херсонської області з м. Октемберян Вірменської РСР на постійне місце проживання та був зареєстрований з 12.04.1990 по 01.07.1997 роки за адресою: [ADDRESS]. В той час інститут прописки мав дозвільний характер, прописка здійснювалася за умов наявності жилої площі, певних родинних зв'язків, згоди інших осіб на прописку, наявності дозволу органу влади тощо, забезпечував функції контролю та обліку громадян, а реалізація громадянином права обирати місце проживання і користування жилим приміщенням обмежувалося пропискою, а погосподарські (домові) книги були особливою формою статистичного обліку, що здійснювалося в Україні (УРСР) із 1979 року. Рішенням Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року, справа N 1-31/2001, N 15-рп/2001, визнано неконституційним положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року N 700 (700-94-п), щодо прописки (виписки), згідно з яким паспортна служба органів внутрішніх справ застосовує як загальне правило дозвільний порядок вибору особою місця проживання. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (наразі чинний) вказується, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 р. N 2235-III "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 р.) або набрання чинності Законом N 2235-III (13 листопада 1991 р.). Пунктами 25,27 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 ( в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року №588/2006) визначено, що один із документів, який подається особою для набуття громадянства України, є документ, що підтверджує факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України або документ, що підтверджує факт постійного проживання батька чи матері заявника до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України. Також пунктом 44 цього Порядку передбачено, що у разі відсутності документа, що підтверджує факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення громадянства України подається відповідне рішення суду. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], народився в м. Октемберян, Вірменської РСР, був документований паспортом громадянина СРСР серії [NUMBER], виданий 26.08.1987 Октемберянським РВВС АССР, з 12.04.1990 постійно проживав на території України, що підтверджується реєстрацією в с. Михайлівка Скадовського району Херсонської області з 12.04.1990 по 01.07.1997 та випискою за цей період з домової книги с. Михайлівка, виданої Михайлівською сільською радою Скадовського району Херсонської області. Суд відхиляє доводи Дніпровського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві - правонаступник Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про те що надана заявником копія виписки з домової книги є підробленою, оскільки це спростовується постановою про закриття кримінального провадження від 28.04.2015 (ЖЕО 3095) 16.03.2015 ЧЧ Дніпровського РВ ХМУ. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити учасникам справи їхні права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи; з метою з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ст. 95 ЦПК України). За змістом письмових доказів, наданих суду заінтересованою особою - Дніпровським районним відділом Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві до заміни правонаступником, а саме: листів Посольства Республіки Вірменії від 13.12.2013, 02.11.2017, 17.01.2017, [PERSON] документований паспортом громадянина Вірменії [NUMBER] від 13.06.2011 терміном дії до 13.06.2021, однак відповідні дані, на які посилається заінтересована особа, надано, зокрема на підставі неофіційного перекладу з вірменської мови /а.с. 41-44/, вірність засвідчення правильності переклад цього договору судом не встановлена, що позбавляє суд можливості упевнитись у правильності перекладу змісту відповідного документу з вірменської мови на державну мову України. Крім цього, копії листів, долучені представником, скеровані не заінтересованій особі - Дніпровському районному відділу Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві, а в інші установи, а самі копії засвідчені безпосередньо представником вказаної заінтересованої особи, дані щодо знаходження оригіналів у заінтересованої особи відсутні, самі ж оригінали цих письмових доказів суду не надано. У судовому засідання адвокат [PERSON] поставив під сумнів зазначені письмові докази, вказав, що це фотокопії, які належним чином не засвідчені, а тому є неналежними та недопустимими доказами у справі. Суд в силу положення ч. 6 ст. 95 ЦПК України не бере до уваги такі письмові докази: листи Посольства Республіки Вірменії від 13.12.2013, 02.11.2017, 17.01.2017 /а.с. 41-44/. Водночас предметом судового розгляду у цій справі є встановлення юридичного факту постійного проживання [PERSON] на території України 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, а не належність заявника до громадянства іншої країни. Крім зазначеного, представником заінтересованої особи - Дніпровського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві, в письмових поясненнях зазначено, що заявник був документований паспортом громадянина колишнього СРСР серії [NUMBER], виданий 26.08.1987 Октемберянським РВВС АССР, тобто [PERSON] перебував у громадянстві колишнього СРСР, а обставини визнані сторонами не потребують доказуванню (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). За таких обставин, з огляду на вказані законодавчі приписи, повно та всебічно дослідивши обставини справи і перевіривши їх наявними доказами, суд прийшов висновку, що [PERSON], [INFO], постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, тобто на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та набрання чинності Законом «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), а встановлення цього факту має юридичне значення, оскільки породжує право на набуття заявником громадянства України, тобто зазначене є підставою для задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Враховуючи положення ч. 7 ст. 294 ЦПК України, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат у справі. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved