Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

В вересні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], мотивуючи свої вимоги наступним. Сторони перебувають в шлюбі з 11.11.1989 року. Від шлюбних відносин мають одну повнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Позивачка посилається на те, що у відповідача є фактично інша сім"я, вони припинили спільне проживання, примирення між ними неможливе, оскільки подальшезбереження сім"ї є недоцільним. В судовому засіданні позивачка відсутня. Справу просить розглянути у її відсутність, наполягає на розлученні, просить залишити за нею прізвище- [PERSON] та стягнути судові витрати, понесені при зверненні до суду. Відповідач в судовому відповідач відсутній, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, згоден на розірвання шлюбу та на стягнення з нього витрат, понесених позивачкою при зверненні до суду. За таких обставин, суд вважає можоивим справу розглянути у відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 11.11.1989 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого відділом ЗАГС Щорського райвиконкому Чернігівської області. Від спільного сімейного життя неповнолітніх дітей не мають. Сторони припинили спільне проживання, подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. З відповідача на користь позивачки, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненю судовий збір, сплачений позивачкою при зверненні до суду. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved