Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

В жовтні 2017 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON], в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, а також просила визначити місце проживання дітей: [PERSON] та [PERSON] разом з матір'ю - [PERSON]. В ході розгляду справи, позивач подала через канцелярію суду заяву від 23.01.2018 року, в якій просила залишити без розгляду вимоги стосовно визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спільне життя у позивача з відповідачем не склалось, між ними виникла стійка психологічна несумісність, що призвела до частих сварок, які повністю руйнують їх відносини, фактичні шлюбні відносини вони не підтримують тривалий час, проживають окремо, у них різні погляди на шлюб та сім»ю. В даний час сім»я сторін розпалась остаточно, спільних інтересів не мають. Спору щодо місця проживання дітей та їх утримання на даний час немає. Ухвалою Шевченківського районного суду від 30 листопада 2017 року у цій справі було відкрито провадження та її було призначено до розгляду за участю сторін. В судове засідання позивач не з"явилась, але надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з"явився, надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав. Відповідно до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши зібрані в справі письмові докази, вважає за можливе винести рішення у підготовчому судовому засіданні у зв»язку з існуванням визначених ч.3 ст.200 ЦПК України умов та позовні вимоги задовольнити з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 10 січня 2012 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №06 від 10.01.2012 року (а.с. 4). Від шлюбу у сторін народились діти - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 10, 11). Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Доказів примирення стороною відповідача надано не було. Беручи до уваги наведене, суд прийшов до висновку, що шлюб між сторонами існує формально, вони проживають окремо тривалий час та не підтримують сімейні стосунки, сім'я сторін розпалась остаточно і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дітей,а тому позовну заяву можливо задовольнити і шлюб потрібно розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved