Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Заступник Рівненського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері (в подальшому прокуратура змінила найменування на військову прокуратуру Рівненського гарнізону) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних відносинах Міністерства оборони України, яким є концерн "Військторгсервіс" звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та застосування наслідків недійсності правочину, посилаючись на те, що 27 серпня 2009 року відбулися публічні торги з продажу майна - нежитлове приміщення (кафе) загальною площею 321, 4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Протоколом №068-н про хід публічних торгів від 27 серпня 2009 року зафіксовано перемогу на публічних торгах по реалізації вищевказаного нерухомого майна [PERSON] за ціновою пропозицією в розмірі 148 511 грн. 88 коп. 10 листопада 2009 року між [PERSON] та Державою в особі Міністерства оборони України в особі філії управління Західного оперативного командування «Концерну Військоторгсервіс» укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення. Продавцем у даному договорі виступав начальник Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну «Військоторгсервіс» [PERSON], який діяв на підставі дозволу начальника Головного управління торгівлі Міністерства оборони України [PERSON], який, в свою чергу, 12 листопада 2004 року, був наділений повноваженнями на відчуження нерухомого майна на підставі довіреності Міністерства оборони України від 04 жовтня 2004 року № 220/2071. Вказану довіреність, яка надана [PERSON], була скасована окремим дорученням Міністра оборони України від 12 лютого 2005 року № 1235/з. У зв'язку з вищевикладеним, відчуження майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], можливе лише за наявності відповідного дозволу Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України. Такого дозволу Фонд не надавав. Крім цього, 12 лютого 2005 року окремим дорученням Міністр оборони України скасував довіреність, надану [PERSON] на право укладання договорів, і остання була повернута до адміністративного департаменту Міністерства оборони України. За таких обставин, з огляду на норми ст.ст. 203, 215, 216 ЦПК України, заступник прокурора просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна та застосувати правові наслідки недійсності правочину. У судовому засіданні прокурор позовні вимоги змінив та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна без застосування наслідків недійсності правочину. Зазначив, що укладений між [PERSON] та начальником філії управління Західного оперативного командування «Концерну Військоторгсервіс» 10 листопада 2009 року договір купівлі-продажу нежитлового приміщення є недійсним з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник концерну «Військторгсервіс» у судове засідання не з'явився, звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи за його відсутності. У наданих письмових поясненнях вказав, що спірна нежитлова будівля є державним майном та відноситься до сфери управління Міністерства оборони України. З урахуванням відсутності дозволу суб'єкта управління та погодження Фонду державного майна представник вважає, що попереднім керівництвом концерну «Військторгсервіс» було незаконно реалізовано спірне нерухоме майно. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, вказуючи на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем, так як не міг знати про те, що посадові особи Міністерства оборони України не мали права відчужувати спірне майно. Нерухоме майно, яке було придбане у 2009 році, на теперішній час не існує, оскільки проведена реконструкція і його вартість значно збільшилася. Крім того, Міністерству оборони України було відомо про укладення спірного договору з моменту його укладення або з часу надходження коштів за майно. Пропущення строку позовної давності є підставою для відмови у позові, про що просила представник відповідача у судовому засіданні. Заслухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 15.07.2013 року, зміненим ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 23.09.2013 року, у задоволенні позову заступник Рівненського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.04.2014 року, ухвалені судові рішення скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанцій при новому розгляді справи. Судом встановлено, що 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведено аукціон з продажу будівлі, площею 321,4 кв.м., що належить концерну «Військторгсервіс» та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За наслідками публічних торгів переможцем визначений [PERSON] за ціновою пропозицією 148 511 грн 88 коп. Між концерном «Військторгсервіс» в особі начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» [PERSON], який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 29 грудня 2008 року та зареєстрованої в реєстрі №8586, та [PERSON] 10 листопада 2009 року укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець зобов'язується передати у власність покупцю нежитлову будівлю (кафе), розташовану за адресою: [ADDRESS], а покупець зобов'язується прийняти дану будівлю і сплатити ціну відповідно до умов, що зазначені в цьому договорі. Відповідно до п. 1.2 договору право власності на нерухомість підтверджується дублікатом свідоцтвом про право власності на будівлю, виданим виконавчим комітетом Шепетівської міської ради від 02.10.2009 року на підставі рішення №85 від 19.04.2001 року. Нерухоме майно продано за ціною 148511,88 грн. (п. 1.5 договору). Згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 24020790 від 02 жовтня 2009 року і дублікату свідоцтва про право власності на будівлю від 02.10.2009 року нежитлова будівля (кафе), по [ADDRESS] зареєстрована в БТІ на праві державної власності в оперативному управлінні «Управління торгівлі Західного-оперативного командування». Відповідно до довіреності від 04 жовтня 2004 року № 220/2071, Міністром оборони України було уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України [PERSON], зокрема, на надання від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволу) на передачу в оренду (найм), списання з балансу, застосування прискореної амортизації та відчуження майна, що закріплене за ними на праві господарського відання, термін її дії становить до 1 жовтня 2007 року. Наказом №135 Міністра оборони України від 05 квітня 2007 року припинено діяльність Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі західного оперативного командування» та реорганізовано його шляхом приєднання до Концерну «Військторгсервіс», який визначено правонаступником усіх майнових прав та обов'язків «Управління торгівлі західного оперативного командування». Відповідно наказу № 21 генерального директора Концерну «Військторгсервіс від 24.04.2007р. створено філію «Управління торгівлі західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс», начальником якого призначений [PERSON] Наведене підтверджується матеріалами справи. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», який набув чинності у 2006 році, управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Частиною 1 статті 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, міністерства та інші органи виконавчої влади (уповноважені органи управління). Відповідно до п. 7.3 Статуту «Військторгсервіс», його майно перебуває в державній власності та закріплене за ним на праві господарського відання. Таким чином, спірне майно є державною власністю, що перебуває на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс». Після відкликання 12 лютого 2005 року Міністром оборони України [PERSON] довіреності на право укладання договорів, генеральний директор концерну «Військоторгсервіс» [PERSON] не повідомив про це начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» концерну «Військторгсервіс» [PERSON], крім того, 09 грудня 2009 року надав довіреність, якою уповноважив останнього укладати від імені концерну «Військторгсервіс» договори щодо відчуження належного концерну будь-якого нерухомого майна та представляти інтереси концерну у будь-яких установах. Відповідно до п. 7.3 Статуту концерну «Військторгсервіс», здійснюючи право господарського відання, концерн володіє, користується і розпоряджається майном з обмеженнями правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майно. За змістом п. 7.5 цього Статуту, відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном. Згідно з ст. 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» - Фонд державного майна України дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством. Відповідно до п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України № 803 від 06 червня 2007 року «Про затвердження Порядку відчуження об`єктів державної власності», відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими тактами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. Таким чином, відчуження спірного об`єкта відбулось 10 листопада 2009 року після того, як набрав чинності Закон України «Про управління об`єктами державної власності», та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №803 таке відчуження було можливим лише за наявності відповідного дозволу Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України. Матеріали справи не містять належних доказів щодо погодження Фондом державного майна України продажу спірного об`єкта, відтак, доводи прокурора щодо порушення порядку відчуження державного нерухомого майна та відсутності погодження Фонду державного майна України заслуговують на увагу. Враховуючи відсутність розпорядчого акта Міністерства оборони України на відчуження спірного майна та погодження Фонду Державного майна України на відчуження майна, суд дійшов висновку, що [PERSON] як начальник філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» концерну «Військторгсервіс» не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення договору купівлі-продажу спірного майна. Крім цього, на думку суду, дозвіл від 12 листопада 2004 року втратив чинність на час укладення оспорюваного договору, оскільки такий дозвіл наданий на підставі повноважень, наданих довіреністю Міністра Оборони України від 04 жовтня 2004 р. № 220/2071. Вказана довіреність 12 лютого 2005 року окремим дорученням Міністра Оборони України скасована та була повернута до адміністративного департаменту Міністерства оборони України начальником Головного управління торгівлі [PERSON], тому доводи прокурора і в цій частині щодо відсутності у концерну «Військторгсервіс» відповідних повноважень щодо відчуження спірного об`єкта, заслуговують на увагу. Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору купівлі - продажу спірного об`єкта дозвіл, який було видано особою на підставі довіреності від 04 жовтня 2004 року, яка в подальшому була скасована, втратив свою чинність та відповідно до ч. 3 ст. 249 ЦК України, права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатись про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилась. Дозвіл від 12 листопада 2004 року втратив чинність, а тому в силу п. 5 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі припинення юридичної особи, якій видана довіреність. Відповідно до положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власнику товару. За змістом ч. 5 ст. 657 ЦК України, особливості договору купівлі - продажу окремих видів майна можуть встановлюватись законом. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 326 ЦК України, від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватись іншими суб`єктами. За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи наведене, оспорюваний договір купівлі-продажу вчинено продавцем без необхідного обсягу цивільної дієздатності за відсутності волевиявлення власника майна, без дотримання процедури відчуження майна, а тому такий правочин слід визнати недійсним. За положеннями ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однак, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У поданій до суду заяві заступник прокурора зазначає, що позовна давність пропущена з поважних причин, оскільки Міністерству оборони України було не відомо про вчинення оспорюваного правочину, так як не було його стороною. У суду відсутні докази, які з достовірністю свідчили б про те, що Міністерству оборони України було відомо про укладення спірного правочину. Натомість, про наявність відповідних порушень, допущених при вчиненні спірного договору купівлі-продажу попереднім керівництвом «Військторгсервіс», стало відомо після проведення відповідних перевірок, за результатами яких заступник прокурора і звернувся до суду з позовом в інтересах держави та за фактом зловживання військовими службовими особами службового становища відкрито кримінальне провадження. За таких обставин, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, суд вважає поважними причини пропуску позивачами строку позовної давності та приходить до висновку, що порушене право підлягає захисту. За положеннями ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. До зобов'язальних відносин сторін, які виникли на підставі укладеного договору, не може бути застосований речово-правовий спосіб захисту, передбачений ст. 387 ЦК України. У даному випадку прокуратура звернулася до суду в інтересах власника спірного майна - сторони договору купівлі-продажу, права якого підлягають захисту з використанням правового механізму, передбаченого саме ст.ст. 215,216 ЦК України. Суд враховує, що положеннями ст. 216 ЦК України передбачено обов'язок кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (двостороння реституція). На думку суду, двостороння реституція не порушить баланс прав кожної із сторін оспорюваного правочину щодо наслідків його недійсності. Судом відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснено сторонам їх право заявити вимогу про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину у виді двосторонньої реституції, однак, такі вимоги заявлені не були. Враховуючи викладене, позов належить задовольнити в межах заявлених позовних вимог без застосування реституції. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved