Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

В квітні 2015 р. позивачі звернулися до суду з позовом, в якому зазначають,що квартира [ADDRESS] кар*єр № 2 в м.Запоріжжі була надана їм як службове житло,не приватизована,знаходиться у користуванні позивачів. Відповідач [PERSON]являється їхнім онуком,був зареєстрований у спірному житловому приміщенні як член сім*ї наймача. Протягом останніх років відповідач створив неможливі умови спільного проживання,а саме систематично застосовує до позивачів фізичне насильство,вчинив крадіжку майна позивачів,за що був притягнутий до кримінальної відповідальності,не бере участі в утриманні житла,зловживає алкоголем,веде антисоціальний спосіб життя. Посилаючись на те,що заходи впливу у виді притягнення до адміністративної та кримінальної відповідальності не мали позитивного впливу на відповідача,з урахуванням віку та стану здоров*я,позивачі не можуть самостійно припинити незаконні дії відповідача,просять суд з підстав,передбачених ст.116 ЖК України виселити [PERSON]С.з квартири [ADDRESS] кар*єр № 2 в м.Запоріжжі без надання іншого житла. В судовому засіданні позивач [PERSON]позов підтримала та пояснила,що її онук [PERSON]зареєстрований за вказаною вище адресою як член сім*ї наймача,ще під час навчання у середній школі та професійному училищі почав відвідувати ігротеки,ображати її та чоловіка [PERSON]нецензурною лайкою,красти хатнє майно,а у теперішній час внаслідок зловживання алкоголем веде спосіб життя,неприйнятний для спільного проживання із ним. Відповідач не підтримує особистої гігієни,не працює,застосовує до позивачів фізичне насильство та відбирає гроші,за крадіжку її майна був засуджений,проте не змінив своєї поведінки у побуті,на вжиті до нього заходи у виді притягнення до адміністративної та кримінальної відповідальності не реагує. Оскільки в інший спосіб захистити її право на безпечне користування житлом неможливо,просить суд виселити відповідача з підстав ,передбачених ст.116 ЖК України. Представник позивача [PERSON]адвокат [PERSON]В.у судовому засіданні позов підтримав та пояснив,що відповідач зареєстрований у спірній квартирі як член сім*ї наймача,проте систематично порушує правила співжиття,притягувався до адміністративної відповідальності за насильство у сім*ї та крадіжку,що не мало на нього позитивного впливу. Відповідач зловживає алкоголем,веде антисоціальний спосіб життя,чим створив для позивачів ,які є особами похилого віку,неможливі умови для спільного із ним проживання. Просить суд задовольнити позов з підстав,передбачених ст.116 ЖК України. Відповідач ,який викликався шляхом направлення судових повісток на відому суду адресу реєстрації,за їх отриманням до установи пошти не з*явився,повістки повернуті до суду за закінчення терміну зберігання і згідно ст.77 ЦПК України вважаються доставленими,а відповідач повідомлений про час та місце проведення судового засідання. На підставі ст.224 ЦПК України умови,враховуючи неявку в судове засідання відповідача,який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності,суд за згодою позивача та представника розглянув справу без участі відповідача та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення позивача та представника, допитавши свідка,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного. З наданих суду копій паспортів позивачів та відповідача вбачається,що вони є наймачами квартири [ADDRESS] кар*єр № 2 з 30.01.1993 р.,відповідач зареєстрований за цією адресою з 23.03.2007 р. Відповідно до положень ст.64 ЖК України,наймачі та члени їх сім*ї мають рівні права на користування житловим приміщенням спірної квартири. Пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Право на повагу до житла охоплює ,насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.)Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Зокрема, п. 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 47 Конституції України\~та\~ст. 9 ЖК України\~передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування або виселений інакше ніж з підстав і в порядку, визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Відповідно до зазначених правових норм [PERSON],який вселився в спірне жиле приміщення на законних підставах , має обґрунтовану презумпцію права на користування жилим приміщенням. А відтак, позовні вимоги, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі. За змістом ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Стаття 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності.Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до п.17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від\~12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України"(із змінами)\~під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку,\~слід керуватися тим, що під час триваючої антигромадської поведінки виселення винного може статися і під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу,які мають передувати виселенню наймача або членів його сім*ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення ,і відповідно до правила ст.29 ЦПК України про допустимість засобів доказування,факт застосування заходів запобігання судами,прокурорами,органами внутрішніх справ,виконавчими комітетами,іншими уповноваженими органами ,а заходів впливу-органами самоорганізації населення(будинкові,вуличні,квартальні комітети,товариські суди тощо),повинен підтверджуватися письмовими доказами. Перевіряючи доводи позивача та представника щодо того,що відповідач протягом тривалого часу порушує правила співжиття,своєю антигромадською поведінкою унеможливлює проживання з ним в одній квартирі,а раніше вжиті заходи попередження не дали позитивних результатів, суд встановив наступне. Як вбачається з інформації,наданої Шевченківським РВ ЗМУ в Запорізькій області,за період з 2010 р.по 01.10.2015 р.були зареєстровані 22 заяви [PERSON]та [PERSON]відносно [PERSON]щодо порушення останнім правил спільного проживання,вчинення насильства у сім*ї,заподіяння тілесних ушкоджень,крадіжки майна. До [PERSON]були застосовані письмові попередження,складені адміністративні протоколи,на теперішній час Шевченківським РВ ЗМУ в Запорізькій області розслідуються кримінальні провадження відносно [PERSON]за ст.125 ч.1 КК України за фактом побиття за місцем проживання [PERSON]та за ч.1 ст.185 КК України за фактом крадіжки майна [PERSON] Згідно вироку Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23.04.2012 р.[PERSON]було визнано винуватим у вчиненні злочину,передбаченого ст.185 ч.1 КК України а саме в тому,що 17.02.2012 р.[PERSON]таємно викрав з квартири [ADDRESS] кар*єр № 2 в м.Запоріжжі майно [PERSON],чим заподіяв їй матеріальну шкоду. В матеріалах справи містяться постанови Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.04.2015 р.та 15.06.2015 р.,якими [PERSON]притягнуто до відповідальності за ст.173-2 ч.1 та ч.2 КпАП України. При розгляді зазначених адміністративних справ судом було встановлено,що [PERSON]за місцем свого мешкання у [INFO] кар*єр № 2 в м.Запоріжжі 20.02.2015 р.та 05.06.2015 р.нецензурно лаявся на бабусю [PERSON],вчинив сварку та погрожував фізичною розправою,в чому [PERSON]визнав себе винуватим. В судовому засіданні свідок [PERSON]показав,що протягом останніх шести місяців він працює дільничним інспектором Шевченківського РВ та обслуговує територію Мокрянського кар*єру № 2 в м.Запоріжжі,в зв*язку з чим до нього постійно звертаються [PERSON] із скаргами на дії онука [PERSON],який систематично вчиняє насилля у сім*ї,краде їхнє майно,вимагає гроші,зловживає алкоголем і застосовує насилля.За даними зверненнями проводились перевірки,відносно [PERSON] складалися протоколи про адміністративні правопорушення,котрий судом притягувався до адміністративної відповідальності.В ході опитування [PERSON] поводився зухвало,вважає себе хазяїном квартири,де живуть його бабуся та дідусь [PERSON],висловлюється про очікування їхньої смерті,аби стати одноосібним її користувачем,фактично знущається із позивачів,які є особами похилого віку та не можуть чинити йому опору.Застосовані до [PERSON] заходи впливу у виді попередження та притягнення до адміністративної відповідальності позитивного впливу на його поведінку не мали,на теперішній час розслідується кримінальна справа відносно [PERSON] за фактом крадіжки майна [PERSON] Вирішуючи спір на користь позивачів,суд виходить з того,що заходи попередження на поведінку відповідача не вплинули,після застосування до нього таких заходів у виді засудження за вчинення крадіжки,[PERSON] продовжив вчиняти дії,які порушують правила співжиття та роблять неможливим для позивачів як осіб похилого віку спільне проживання із ним в одній квартирі,за які притягнутий до адміністративної відповідальності. Звернення позивачі до суду у квітні 2015 р. обумовлено скоєнням з боку відповідача порушень, які свідчать про порушення ним правил співжиття, які роблять неможливим для його бабусі та дідуся проживання з ним в одній квартирі. Таким чином,доводи позивачів про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення підтверджені доказами, які відповідають вимогам ЦПК України щодо їх належності та допустимості. Згідно зі\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінує докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказах. Докази,на які посилаються у позовній заяві, були предметом перевірки суду під час розгляду справи,в результаті їх оцінки у сукупності суд дійшов до висновку про те,що вони підтверджують заявлені вимоги та задовольняє позов. Відповідно до ст.88 ЦПК України,при задоволенні позову суд стягує з відповідача на користь позивача [PERSON]витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок,що підтверджено квитанцією. На підставі ст. ст.47 Конституції України, ст.116 ч.1 ЖК України, ст.3,10,11,57,60,88,212 -215,218,294 ЦПК України,суд-

Outcome: approved