Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

В квітні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві приватної власності, за договором купівлі-продаж від 22.06.2010 року належить квартира [ADDRESS], однак у вказаній квартирі залишилися зареєстровані та продовжують проживати відповідачі [PERSON] та [PERSON], які добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажають. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали у повному обсязі з наведених у ньому підстав, додатково вказали, що проживання відповідачів у спірній квартирі перешкоджає позивачу у користувнні нею, оскільки в останній має намір проживати син позивача, що повертається з проходження служби у Збройних Силах України. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, зазначила, що вказана квартира є неприватизованою, оскільки вона разом з чоловіком, який помер у 2010 році та сином проживала у спірному житла з 1971 року та своєї згоди на приватизацію квартири не надавала, а тому вважає, що продаж квартири було здійснено незаконно, без її відома, про що дізналася тільки під час розгляду цієї срави, у зв"язку з чим у задоволенні позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував та зазначв, що у 2010 році оформив на [PERSON] нотаріальну довіреність, яка в подальшому займалася питаннями оформлення квартири та в цьому ж році підписав у нотаріуса договір купівлі-продажу, який він вважав попереднім, вказав, що будь-яких грошових гроштів не отримував. Також вказав, що з 2010 року знайомий з чоловіком позивача - [PERSON], який згодом став власником спірного житла та надав згоду на проживання відповідачів в цьому житлі. Просив застосувати строки позовної давності, оскільки з 2010 року з моменту продажу квартири ніхто з власників з позовом про виселення до них не звертався. Відповідач УДМС України в Житомирській області в судове засіання свого представника не направило, подало суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України). Згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення особи померлою. Системний аналіз ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» дає підстави для висновку про те, що зняття з реєстрації можливе при винесенні судом рішення про виселення особи з приміщення. Як вбачається з матеріалів справи з метою захисту житлових прав, позивач на підставі ЦПК України, ЦК України звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому містилися вимоги, одночасно щодо виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] та зняття їх з реєстрації. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 22.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно довідки №167 від 04.04.2014 року КП «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №16» Житомирської міської ради в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є чоловіком позивача, підтвердив факт укладання 22.06.2010 року договору купівлі-продаж квартири [ADDRESS], вказав, що з 2010 року знайомий з відповідачем [PERSON], який був присутній при огляді квартири перед її продажем. Також вказав, що надав можливість проживати в цій квартирі відповідачам деякий час до відшукання нового помешкання за умови оплати всіх житлово-комнальних послуг. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є сторонніми особами для власника спірної квартири [PERSON] та членів її сім'ї та їх проживання в квартирі перешкоджає позивачу користуватися і розпоряджатися вказаним житлом. Також судом встановлено, що правовстановлюючий документ на квартиру [ADDRESS] - договору купівлі-продаж квартири від 22.06.2010 року відповідачами чи іншими особами не оскаржувався, не визнавався недійсним, а тому є чинним. Враховуючи те, що попередній власник [PERSON] втратив право користування спірною квартирою, продавши її [PERSON], автоматично втратили право користування вказаним жилим приміщенням - відповідачі [PERSON] та [PERSON], оскільки їх право є похідним від права власника. У зв"язку з наведеним вимоги [PERSON] про захист її порушених прав власника спірного приміщення шляхом виселення відповідачів з квартири та зняття їх з реєстраційного обліку є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування до вимог позивача строків позовної давності, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257, 261, 267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони; сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Судом не беруться до уваги доводи відповідача про те, що позивачка пропустила строк позовної давності, оскільки позивач звернулася з позовом про захист порушеного права власності на квартиру, що є триваючим правопорушенням, яке продовжується і до теперішнього часу, а тому положення про позовну давність в даному випадку застосуванню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати в сумі по 121,80 грн. з кожного відповідача.

Outcome: approved