Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за час затримки виконання рішення суду в сумі 9444,75 грн. Позов обґрунтовує тим, що 17.03.2008 року згідно наказу № 11 була прийнята на посаду фельдшера здоровпункту ВАТ «ДЗАК» і пропрацювала на займаній посаді до 02.01.2014 року та була звільнена головним лікарем Дрогобицької районної лікарні №5 згідно наказу №1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. На час звільнення Дрогобицька районна лікарня № 5 заборгувала їй виплату заробітної плати за період жовтня-грудня 2012 року. 22 грудня 2015 року Дрогобицьким міськрайонним судом постановлено рішення, яким вирішено стягнути з Дрогобицької районної лікарні №5 на користь [PERSON] 3220,56 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01.10.2012 року по 31.12.2012 року та 58017,75 грн. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, зазначає, що на даний час рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 22 грудня 2015 року не виконано. Позивачка в судове засідання не з'явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задоволити. Представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явилися, причин неявки не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про слухання справи, про що свідчить поштове повідомлення. При таких обставинах суд визнав неявку сторін не поважною, провівши заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 17.03.2008 року згідно наказу № 11 була прийнята на посаду фельдшера здоровпункту ВАТ «ДЗАК» і пропрацювала на займаній посаді до 02.01.2014 року та була звільнена головним лікарем Дрогобицької районної лікарні №5 згідно наказу №1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. На час звільнення Дрогобицька районна лікарня № 5 заборгувала їй виплату заробітної плати за період жовтня-грудня 2012 року. 22 грудня 2015 року Дрогобицьким міськрайонним судом постановлено рішення, яким вирішено стягнути з Дрогобицької районної лікарні №5 на користь [PERSON] 3220,56 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01.10.2012 року по 31.12.2012 року та 58017,75 грн. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, на даний час рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 22 грудня 2015 року не виконано. Статтями 47, 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому платежі при звільненні, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, окрім заборгованості в сумі 3220,56 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01.10.2012 року по 31.12.2012 року та 58017,75 грн. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні відповідач повинен сплатити [PERSON] компенсацію за час затримки виконання рішення суду, а саме від 22.12.2015 року по 13.06.2016 року. Згідно п. 8 розділу 4 Постанови Кабінету Міністрів від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються iз середньої заробiтної плати за останнi два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробiтку на число робочих днiв/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днiв, якi мають бути оплаченi за середнiм заробiтком. Середньоденна (годинна) заробiтна плата визначається дiленням заробiтної плати за фактично вiдпрацьованi протягом двох мiсяцiв робочi (календарнI) днi на число вiдпрацьованих робочих днiв (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днiв за цей перiод. В даному випадку середньоденна заробітня плата [PERSON] 900,00 грн. (зарплата за листопад 2012 року) + 1420,56 грн. (зарплата за грудень 2012 року) / 22 робочих дні у листопаді 2012 року + 21 робочий день у грудні 2012 року становить 53,97 грн. за 1 робочий день. Строк заборгованості з 22.12.2015 року по 13.06.2016 року складає 175 дні. Отже, 175* 53,97 грн. = 9444,75 грн. Таким чином судом встановлено, що розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду становить - 9444,75 грн., а тому суд вважає за необхідне стягнути в користь позивачки зазначену суму. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 1378,00 грн.

Outcome: approved