Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

В травні 2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якій просив суд, виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS]. Вимоги обґрунтовує тим, що 23 вересня 2008 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS]. За спільною домовленістю, [PERSON] продовжувала проживати у проданій нею квартирі за вищезазначеною адресою спільно зі свої сином [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON], її син - відповідач по справі з вищезазначеної квартири в добровільному порядку не виселяється та чинить йому ([PERSON]) перешкоди у користуванні належною йому квартирою; на багаточисленні прохання залишити квартиру в добровільному порядку, висловлює лише погрози щодо фізичної розправи; квартиру залишати не бажає. Вказані обставини позбавляють його можливості розпоряджатися та користуватися належною йому квартирою. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити; проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку; причину неявки суду не сповістив; відзив на позов не надіслав; з заявами про розгляд справи за його відсутності чи оголошення перерви до суду не звертався; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст.223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухав пояснення представника позивача, допитав свідка [PERSON], розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 23 вересня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. посвідчено договір купівлі - продажу квартири, по якому [PERSON] передала у власність покупця, а покупець [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS] та сплатив обумовлену цим договором грошову суму (а.с.8-9). Як вбачається із витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.11). Згідно довідки форми №3, виданої [PERSON], зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] не має (а.с.13). Досліджені в судовому засіданні докази, як то: рапорт старшого ДОП ВП №1 Шевченківського УПГУНП у м. Києві від 04 серпня 2018 року та пояснення самого [PERSON] від 04 серпня 2018 року свідчать про факт проживання останнього у квартирі [ADDRESS]. Під час розгляду справи, судом, достовірно встановлено, що на даний час позивачу належить на праві власності квартира [ADDRESS] та є єдиним власником зазначеної квартири. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] (старший ДОП ВП №1 Шевченківського УПГУНП у м. Києві) пояснив, що дійсно, [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] зі своєю цивільною дружиною без реєстрації; з наданого договору купівлі - продажу йому ([PERSON]) відомо, що вищезазначена квартира на праві власності належить [PERSON] Квартира у якій на даний час проживає відповідач приведена у неналежний стан та взагалі непридатна для проживання, вона не має меблів та навіть встановленої сантехніки; зі слів відповідача всі меблі та сантехніка було продано; відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, ніде не працює. Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч.1 ст.321 ЦК України ). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1, 2 ст.319 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ( ст.391 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК України). Тимчасові жильці зобов'язані на вимогу власника будинку негайно звільнити приміщення, яке вони займають. У разі відмови в цьому, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення (ч.3 ст. 98 ЖК України). Виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку (ст.109 ЖК України). Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним. Право відповідача, який не є власником спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача. Доказів, які б свідчили, що [PERSON] проживає у спірній квартирі на законних підставах суду надано не було, не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивач є новим власником квартири, який не надав згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідача, а останній не виселяється та продовжує проживати у вищезазначеній квартирі зі згоди колишнього власника, суд прийшов до висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704, 80 грн.

Outcome: approved