Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

В лютому 2019 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітню [PERSON] , в інтересах якої діє мати [PERSON] , таким, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своєї вимоги вказувала наступне. Їм належить зазначений будинок на праві приватної власності, в той же час в будинку зареєстровані, але взагалі не проживають відповідачі. Вони раніше надали онукам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] дозвіл на реєстрацію в будинку, а свою дочку [PERSON] її мати [PERSON] зареєструвала взагалі без їх дозволу. В теперішній час позивачі мають на меті продати будинок та через похилий вік переїхати до іншої квартири. Проте наявність такої реєстрації позбавляє їх можливості розпорядитися будинком. Посилаючись на те, що відповідачі та малолітня [PERSON] добровільно не проживають в будинку, тому виходячи з положень ст.ст. 391, 405 ЦК України просили позбавити їх права користування житловим будинком. В судовому засідання позивачі та їх представник позов підтримали та просили задовольнити з тих же підстав, що й були заявлені у позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, відзив на позовну заяву не подали, хоча на засідання 10 травня 2019 року вони з`явилися і повідомили, що заперечують проти позову, але без будь-якого обґрунтування, тому судом їм був наданий строк для можливості детально та конкретно визначитися зі своєю позицією щодо заявлених вимог, в тому числі і звернутися за правничою допомогою до фахівця в галузі права. Однак в подальшому вони проігнорували призначене на 27 травня засідання. Представник третьої особи заперечувала проти задоволення позову в частині вимог відносно [PERSON] та її дитини [PERSON] , оскільки вважала, що це буде порушенням прав дитини, у якої більше немає місця реєстрації. Також заперечувала проти вимог про позбавлення права користування будинком відносно [PERSON] , так як він нещодавно став повнолітнім, і з метою захисту його прав недоцільно було б позбавляти місця реєстрації. Суд, вважаючи можливим розглянути справу без участі відповідачів, заслухавши пояснення позивачів та їх представника, думку представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу від 02 грудня 1999 року позивач [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відмітки в цьому договорі він був зареєстрований в комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджує право власності позивача на будинок. Будинок був придбаний під час шлюбу позивачів, тому належить їм на праві спільної власності і дозволяє спільно звернутися до суду за захистом своїх прав відносно нього. В той же час, в будинку також зареєстровані їх онуки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та її дочка - малолітня [PERSON] . Однак фактично в будинку вони не проживають, а мають в ньому тільки реєстрацію. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідачі та неповнолітня [PERSON] в будинку добровільно не мешкають, не утримують його; хоча і є родичами позивачів, але не проживають з ними однією сім`єю, не ведуть спільний побут та господарство, не мають спільного бюджету; тому суд вважає можливим визнати їх такими, що позбавлені права на користування житловим будинком позивачів. Враховуючи викладене,

Outcome: approved