Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] на підстав договору купівлі-продажу від 21.10.2014, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.B. за реєстровим номером 3269 (дублікат договору, зареєстровано в реєстрі за №91 від 17.01.2020 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 196638572 від 17.01.2020) шляхом виселення та зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього, [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на підстав договору купівлі-продажу від 21.10.2014, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.В. за реєстровим номером 3269. Після втрати оригіналу вказаного договору [PERSON] отримала дублікат договору, який зареєстровано в реєстрі за №91 від 17.01.2020 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №196638572 від 17.01.2020. Станом на 2015 рік [PERSON] надавала згоду на реєстрацію у вказаному домоволодінні своєму батьку - [PERSON] . Маючи намір продажу вказаного домоволодіння в липні 2020 року позивач з метою зняття з реєстрації свого батька звернулась до Малоданилівської селищної ради з відповідною заявою та проханням надати їй довідку про відсутність зареєстрованих у вказаному домоволодіння осіб. З наданої довідки позивач дізналась про те, що в її домоволодінні зареєстровано сторонніх осіб - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та її малолітнього сина - [PERSON] , 2014 року народження. Оскільки вказані особи не є членами родини позивача, вона має намір скористатися своїм правом власника щодо розпорядження вказаним домоволодінням для власних потреб. 11.11.2020 написала листа вказаним особам з проханням добровільно звільнити належне їй домоволодіння. Однак, оскільки на теперішній час право власності позивача порушено, вона навіть не має змоги зайти до будинку без виклику поліції, побоюючись неправомірних дій з боку родичів вказаних осіб. У членів сім`ї вказаних осіб є дуже заможні близькі родичі, а саме - [PERSON] , рідний син [PERSON] , який на підставі договору купівлі - продажу від 31.08.2017 купив собі земельну ділянку разом з будинком, розташованим по [ADDRESS] . Позивач в позові вказала, що [PERSON] має у своїй власності автомобіль марки MERSEDES BENZ GLS 350 D4 МАИС 2016 року випуску, номерний знак [NUMBER] , автомобіль марки LEXUS LX450D, державний номер [NUMBER] 2017 року випуску. [PERSON] у [PERSON] має нерухомість, її син, [PERSON] , має будинок загальною площею 440 кв. в елітному районі «Конча-Заспа» Обухівського району Київської області, та 300 кв. м. по [ADDRESS] . Ще один син, [PERSON] має у власності будинок [ADDRESS] , який позивач йому продала в 2015 році. [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з сином [PERSON] , який зареєстрований у гуртожитку. Так, позивач зазначає, що вона, як власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Представником відповідача [PERSON] та третьої особи, [PERSON] - [PERSON] надано суду відзив, відповідно до якого зазначено, що з доданого до позовної заяви дублікату договору купівлі - продажу домоволодіння від 21 жовтня 2014 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. та зареєстрований в реєстрі за №3269 вбачається, що домоволодіння складається із: одноповерхового будинку, позначеного в плані літ. «А1», житловою площею 51,5 м2, загальною площею 93,8 м2 та двоповерхового будинку, позначеного на плані літ. «Б-2», житловою площею 62,6 м2, загальною площею 113,5 м2, веранди літ. «а», тамбуру літ. «а1», тамбура літ. «а2», прибудови літ. «Б-1», мансарди літ. «Бмн», тамбура літ. «б», балкону літ. «б1», балкону літ. «б2», ганку літ. «б3», льоху літ. «Г», гаражу літ. «Е», убиральні літ. «Ж», зливної ями літ. «З», огорожі N-N1 та колонки N2. 15 лютого 2021 року адвокат Гринишин Є.В., діючи в інтересах [PERSON] виготовив Інформацію з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо об`єкту нерухомого майна, індексний номер №244464607 від 15.02.2021 року щодо об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] та Інформацію з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо об`єкту нерухомого майна, індексний номер №244466163 від 15.02.2021 року, що розташований за адресою: [ADDRESS] , із аналізу яких вбачається, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке складається із одноповерхового будинку, позначеного в плані літ. «А1», житловою площею 51,5 м2, загальною площею 93,8 м2 та двоповерхового будинку, позначеного на плані літ. «Б-2», житловою площею 62,6 м2, загальною площею 113,5 м2., веранди літ. «а», тамбура літ. «аі», тамбура літ. «а2», прибудови літ. «Б-1», мансарди літ. «Бмн», тамбура літ. «б», балкону літ. «б1», балкону літ. «б2», ганку літ. «б3», льоху літ. «Г», гаражу літ. «Е», убиральні літ. «Ж», зливної ями літ. «З», огорожі N-N1 та колонки N2 та з якого позивачка просить виселити відповідачів, у неї відсутнє. Натомість у власності позивачки є житловий будинок [ADDRESS] , що складається з одноповерхового будинку літ «А-1». Також у власності позивачки є житловий будинок [ADDRESS] . Тобто, у власності позивача відсутнє домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , перешкоди в користуванні та розпорядження якого вона просить усунути. Крім того, відповідачі були зареєстровані в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , оскільки до заяви про реєстрацію місця проживання було додано саме договір купівлі-продажу домоволодіння від 21.10.2014. Крім того, позовна заява не містить доказів на підтвердження того, яким саме житловим будинком не може користуватись та розпоряджатись позивач в силу того, що їй чиняться перешкоди. Позовна заява не містить доказів того, що перешкоди чиняться позивачці в житловому будинку [ADDRESS] . Також, позовна заява була подана до суду 16.11.2020, тоді як право власності на житловий будинок [ADDRESS] та [ADDRESS] у позивачки виникли тільки 28.12.2020, а тому жодних перешкод в користуванні та розпорядженні житлом станом на дату подачі позову не існувало, що є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову. Крім того, у поданому відзиві представником зазначено, що майно, а саме - домоволодіння та земельна ділянка, що розташовані за адресою: [ADDRESS] було куплено за рахунок коштів громадянина [PERSON] . Крім того [PERSON] повідомив адвокату Гринишину Є.В. що дійсно, у 2014 році його двоюрідний брат [PERSON] з метою переїзду з тимчасово окупованої території Луганської області разом із сім`єю вирішили купити будинок в Харківській області, з цією метою йому [PERSON] передав грошові кошти, які в подальшому при укладенні договору купівлі-продажу він передав продавцю будинку [PERSON] . Оформлено будинок було формально на цивільну дружину його брата [PERSON] , яка в подальшому, після припинення фактичних шлюбних відносин із [PERSON] вирішила заволодіти майном [PERSON] . Повідомив, що саме йому були передані ключі від домоволодіння, технічний паспорт, квитанції про оплату комунальних послуг, будинкову книгу на будинок, в подальшому члени сім`ї [PERSON] стали проживати у будинку. [PERSON] надавала згоду на реєстрацію вказаних осіб в домоволодінні, оскільки саме вони були членами сім`ї реального власника будинку - [PERSON] . Наявність у відповідачів оригіналів документів, які підтверджують право власності на домоволодіння та земельну ділянку, домової книги, технічного паспорту, оригіналів квитанцій про оплату комунальних послуг, ключів від будинку, заважаючи на наявність згоди позивачки на реєстрацію відповідачів у будинку, є підставою для відмови в задоволені позовних вимог, так як між сторонами виникли інші відносини, ніж ті, про які заявляє позивачка у справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила суд його задовольнити. Представник відповідача, [PERSON] та третьої особи, [PERSON] - [PERSON] під час судового засідання заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з?явилася, повідомлялася своєчасно та належним чином. Відповідач, [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] в судове засідання не з?явилася, повідомлялася своєчасно та належним чином. Третьою особою, Службою у справах дітей Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області надано до суду заяву, з проханням розгляд справи проводити без участі їх представника. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Оцінюючи аргументи, викладені в позові та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, 21.10.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, згідно якого [PERSON] (продавець) передала у власність [PERSON] (покупець) домоволодіння з надвірними будівлями, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Згідно вказаного договору на земельній ділянці площею 0,1290 га розташовані: одноповерховий житловий будинок, позначений в плані літ. «А1» житловою площею 51,5 кв.м., загальною площею 93,8 кв.м. та двоповерховий житловий будинок позначений в плані літ. «Б-2» житловою площею 62,6 кв.м., загальною площею 113,50 кв.м., і такі господарсько - побутові прибудови, будівлі та споруди: веранда літ.а, тамбур літ.а1, тамбур літ.а2, прибудова Б-1, мансарда літ. Бмн, тамбур літ.б, балкон літ.б1, балкон літ.б2, ганок літ.б3, льох літ.Г, гараж літ.Е, убиральня літ.Ж, зливна яма літ.З, огорожа N-N1, колонка N2. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. і зареєстрований в реєстрі за №3269 Також приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. 16.01.2020 виданий дублікат вказаного договору купівлі-продажу позивачу, [PERSON] (зареєстровано в реєстрі за №91). Згідно довідки Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 17.07.2020 №02-22/1232, в належному [PERSON] житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач, [PERSON] , при зверненні до суду з даною позовною заявою надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виготовлений 1701.2020 (№196638572) відповідно до якого вона є власником домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] . Крім того, представником відповідача, [PERSON] до наданого відзиву додано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна (№ інформаційної довідки 244464607 від 15.02.2021), згідно якої вбачається, що житловий будинок, загальною площею 93,8 кв.м., житловою площею 51,5 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] на підстав приватної власності належить [PERSON] . Відповідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, позивач просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням [ADDRESS] , що належить їй на праві власності на підстав договору купівлі-продажу від 21.10.2014, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.B. за реєстровим номером 3269 (дублікат договору, зареєстровано в реєстрі за №91 від 17.01.2020 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 196638572 від 17.01.2020) шляхом виселення та зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього, [PERSON] . Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правова позиція Верховного суду України по справі №6-92цс15, викладена в Постанові від 27.05.2015 року, вказує, що передбачений ст. 391 ЦПК України спосіб захисту усунення перешкод власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Правова позиція Верховного суду України по справі №6-709цс16, викладена в Постанові від 16.11.2016 р., вказує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, реєстрація відповідачів у домоволодіння, що належить [PERSON] , порушує права власника володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Вбачається, що станом на день розгляду справи [PERSON] є неповнолітнім. Так, Малоданилівською селищною радою Харківського району Харківської області надано суду висновок від 26.04.2021 №02-19/1000, відповідно до якого виселення малолітнього [PERSON] , [INFO] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ) без надання іншого постійного житлового приміщення, а також зняття дитини з реєстрації недоцільним, оскільки будуть порушені майнові та житлові права дитини, що суперечить правам і інтересам дитини. Вказаним висновком також встановлено, що згідно витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно громадянка [PERSON] має на праві власності земельну ділянку площею 0,1765га та житловий будинок загальною площею 46,6 кв.м., житловою площею 19,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Так, висновок Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області від 26.04.2021 №02-19/1000 щодо недоцільності зняття неповнолітньої дитини з реєстрації, суд вважає не достатньо обґрунтованим, оскільки він прийнятий без урахування усіх обставин даної справи. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів містять положення ст. 81 ЦПК України, відповідно до яких доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави вважати, що суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Згідно з сталою практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, а частиною 7 статті 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків, встановлених законом. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки позивачем на виконання свого процесуального обов`язку надано належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, доведено істотність значення обставин, суд приходить до висновку наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту відшкодування збитків заподіяних кримінальним правопорушенням, позивач відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Відповідачами не було до суду подано жодного доказу, які б спростували обставини зазначені позові. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Приймаючи до уваги викладене,

Outcome: approved