Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.09.2011 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 2331. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , яка народилась [INFO] . Позивач зазначає, що подружні відносини між сторонами фактично припинені. Основна причина розпаду сім`ї - це різниця характерів, відсутність між сторонами взаєморозуміння та довіри, спільних інтересів та життєвих поглядів, що й стало підставою для звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Крім того, позивач зазначає, що донька перебуває на її утриманні та утриманні батьків позивача, в свою чергу відповідач не виконує свої обов`язки по утриманню дитини, він офіційно не працює, однак має регулярний та високий дохід, є особою працездатного віку, інших утриманців у нього немає. Домовленості про добровільну сплату аліментів на утримання дитини між сторонами не досягнуто, тому вона вважає достатнім та розумним розміром для утримання неповнолітньої доньки визначити аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви, які просить стягнути на її користь. Також просила стягнути із відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою суду від 11.02.2020 року клопотання відповідача [PERSON] задоволено та з метою збереження сім`ї, надано сторонам строк на примирення три місяці. Ухвалою суду від 12.05.2020 року провадження у справі поновлено та призначено справу до підготовчого засідання. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала до суду письмову заяву в якій просила справу розглядати за її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі за обставин, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] , в підготовче засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечив проти їх задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 10 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 2331 (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 08 січня 2015 року, у сторін [INFO] народилась донька - [PERSON] (а.с.11). Сторони спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, вважають, що примирення неможливе. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Згідно із ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною другою статті 104 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини першої статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може пред`явити один із подружжя. Згідно зі статтею 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що вимога позовної заяви про розірвання шлюбу є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. Разом з тим, суд дійшов висновку, що вимоги позовної заяви щодо стягнення аліментів також підлягають задоволенню з огляду на наступне. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Абзацом 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд, зокрема враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 даної статті передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому за змістом ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (ч. 2ст. 12 ЦПК). Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач визнав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення аліменти в розмірі 1/4ј частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 840,80 грн., понесених нею судових витрат, та на користь держави судовий збір за позовні вимоги про стягнення аліментів, так як позивач була звільнена від сплати на момент звернення до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved