Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

В травні 2015 року СПД - ФОП [PERSON] звернувся до Макарівського суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення грошових коштів в якому просив: - стягнути з [PERSON] грошові кошти грошові кошти в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн. як майнову поруку згідно п.1.5 договору «Про відступлення права вимоги за договором купівлі - продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла»» солідарно з громадянином Республіки Білорусь [PERSON], - стягнути з [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 7 980 000 (сім мільйонів дев'ятсот вісімдесят тисяч) грн. 00 копійок внаслідок невиконання зобов'язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014р та договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» від 05.05.2015 року зареєстрований в реєстрі №330; - стягнути з [PERSON] та [PERSON] заподіяні збитки від інфляції в розмірі 3 296 000 (три мільйони двісті дев'яносто шість тисяч ) грн. за весь час прострочення на момент вчинення правочину Про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» від 05.05.2015 року зареєстрований в реєстрі №330; - 3 % процентів річних від простроченої суми, що становить 91396,67 грн. (дев'яносто одна тисяча триста дев'яносто шість грн. 67 коп.) станом на момент вчинення правочину про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» від 05.05.2015 року зареєстрований в реєстрі №330; - винести рішення, яким дозволити державному виконавцю в процесі виконання судового рішення звернути стягнення на користь суб'єкта підприємницької дальності фізичної особи [PERSON] р/р [NUMBER] в ПАТКБ «Правекс-Банк», МФО 380838 Код ЄДРПОУ [NUMBER] за рахунок реалізації виявленого рухомого та не рухомого майна, часток в статутному капіталі товариств власником, яких є [PERSON] та [PERSON] та грошових коштів на рахунках [PERSON] та [PERSON] в банківських установах виявлені держаним виконавцем в процесі виконання рішення суду. - витребувати у приватного нотаріуса київського міського нотаріального округу Насобіної Г.О.) завірені копії матеріалів нотаріальної справи на укладення договору купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17.12.2014р. зареєстрованої за реєстром №1491 (в тому числі нотаріальної згоди дружини [PERSON] - [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «Торговий дім «Камілла», копії статуту ТОВ «Торговий дім «Камілла», копії ідентифікаційних кодів, свідоцтв про оплату часток в статутному фонді та інші документи що знаходяться в матеріалах справи та витребовувалися нотаріусом до посвідчення договору). В ході судового розгляду справи, позовні вимоги позивачем за первісним позовом неодноразово уточнювалися, а в ході судового розгляду були підтримані. 31.08.16р. в ході судового засідання позивачем за первісним позовом СПД [PERSON] було уточнено позовні вимоги шляхом подачі усних та письмових пояснень, а саме надано розрахунок суми згідно ст. 625 ЦК, розміру індексу інфляції на день постановлення рішення 4 192 000 (чотири мільйони сто дев'яносто дві тисячі), 3% річних у розмірі 370 189, 39 (триста сімдесят тисяч сто вісімдесят дев'ять тисяч) грн. 39 коп, а також позивачем було заявлено відмову про витребування у нотаріуса копій матеріалів нотаріальної справи на укладення договору купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17.12.2014р. зареєстрованої за реєстром №1491 (в тому числі нотаріальної згоди дружини [PERSON] - [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «Торговий дім «Камілла», копії статуту ТОВ «Торговий дім «Камілла», копії ідентифікаційних кодів, свідоцтв про оплату часток в статутному фонді та інші документи що знаходяться в матеріалах справи, у зв'язку з тим, що рішенням у господарській справі від 21.04.16р. №910/25489/15 залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.16р., було підтверджено факт сплати [PERSON] своєї частки розміром 40% у статутному капіталі ТОВ ТД Камілла. Копії рішення Господарського суду м. Києва від 21.04.16р. та постанови Київського апеляційного господарського суду від 30.06.16 р. у господарській справі №910/25489/15 були надані позивачем суду та долучені до матеріалів справи. Подаючи первісний позов позивач обґрунтовував свої вимоги на підставі неналежного виконання [PERSON] договору поруки у розмірі 20 000грн. за договором відступки права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ ТО Камілла від 17.12.14р. №1491, а також не виконання письмової вимоги щодо виконання договору про відступлення права вимоги (цесії) [PERSON] та [PERSON] та заподіяних збитків від інфляції та 3% річних згідно ст. 625 ЦК, посилаючись на те, що [PERSON] грошові кошти на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] після отримання вимоги не перерахував та порушує грошові зобов'язання перед ФОП [PERSON] А [PERSON] майнову поруку не виконав, грошові кошти у розмірі 20 000 на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] не перерахував. 13.11.15р. представником [PERSON] [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву в якій ставилися вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «ТД Камілла» від 17.12.14р. № 1491 та про відмову у задоволенні позовних вимог ФОП [PERSON] Жодної позовної вимоги [PERSON], та його представником про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «ТД Камілла» від 17.12.14р. № 1492 заявлено не було. Представник [PERSON] в ході судового засідання заявив про те, що він зустрічний позов [PERSON] підтримує та просить задовольнити, пояснень щодо позовних вимог та обставин справи надавати в ході судового засідання надавати відмовився, посилаючись на необізнаність щодо фактичних обставин заявленого зустрічного позову. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 13.11.2015р. № 370/1226/15-ц зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], ФОП [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «Торговий дім «Камілла» прийнято до спільного розгляду із первісним позовом СПД [PERSON] до гр. Республіка Білорусь [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення (повернення) грошових коштів. В ході судового засідання 31.08.16р. представник [PERSON] заявив клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, про що судом було оголошено перерву та надано можливість представнику [PERSON] та [PERSON] [PERSON] ознайомити з матеріалами справи. Після ознайомлення з матеріалами представник [PERSON] заявив зустрічну позовну заяву до [PERSON] та ФОП [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі продажу частки у статутному фонді ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. №1491. Жодної позовної вимоги про визнання недійсним договору відступлення права вимоги [PERSON] в зустрічній позовні заяві не заявлено. Ухвалою Макарівського суду від 31.08.16р. №370/1226/15-ц було прийнято та об'єднано в одне провадження за первісним позовом СПД [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON] зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], СПД [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 17.12.14 № 1491 недійсним. Було вручено ФОП [PERSON] та представнику [PERSON] [PERSON] копію позовної заяви з додатками та поставлено питання про можливість розгляду справи по суті, на що СПД [PERSON] та представник [PERSON] не заперечували та надали свої усні і письмові пояснення по справі. В судовому засіданні позивач СПД [PERSON] позовні вимоги первісногопозову підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Щодо зустрічних позовів просив відмовити в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибув був належним чином повідомлений, надіслав до суду заяву в якій позовні вимоги первісного позову визнав. Та просив слухати справу у його відсутності. Також відповідач [PERSON] в своїх письмових заявах на адресу суду просив відмовити у задоволенні будь-яких позовних вимог [PERSON], а представник [PERSON] в ході судового засідання підтримала заяву [PERSON] про задоволення позову ФОП [PERSON] та про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], проти задоволення позовних вимог первісного позову заперечив та просив відмовити в повному обсязі. Щодо зустрічних позові просив задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги первісного позову визнала та просила задовольнити. Щодо зустрічних позовів просила відмовити в повному обсязі. Судом було встановлено порядок розгляду позовів в порядку їх надходження. Що стосується первісного позову суд встановив наступні правовідносини. 17 грудня 2014р. між [PERSON] та [PERSON] (далі - Відповідач) був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» за номером 1491 (далі - Товариство). Згідно з п.1 Договору, [PERSON], передав належну йому частку у Статутному капіталі Товариства у розмірі 40% (сорок відсотків), а Відповідач прийняв вищевказану частку у власність, та сплачує за неї грошову суму в розмірі, в порядку та на умовах викладених у Договорі. Право власності «Продавця» на частку у Статутному капіталі підтверджується Статутом Товариства (п.3 договору). Відповідно до п. 6 Договору купівлі-продажу частки у статутному фонді від 17.12.14р. вартість відчужуваної частки у статутному капіталі ТОВ ТД Камілла у розмірі 40 % становить 8 000 000 грн. Продаж вищезазначеної частки у статутному капіталі ТОВ ТД Камілла у розмірі 40 %, вчинено за 8 000 000 грн, які [PERSON], зобов'язується сплатити [PERSON] на протязі 60 календарних днів з моменту укладання та підписання цього договору, а [PERSON] зобов'язується прийняти вищевказані грошові кошти, про що свідчать підписи на останній сторінці цього договору. Свідоцтвом ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17.12.2014р. підтверджується, що частка учасника [PERSON] сформована у повному обсязі та дорівнює 40%, що становить 8 000 000 грн. Зобов'язання перед ТОВ «Торговий дім «Камілла» [PERSON], щодо належної йому частки виконав у повному обсязі. Судом встановлено, що14.01.2015р. реєстраційною дією № 10681050012019860 [PERSON] здійснив переведення на себе частки статутного капіталу ТОВ «Торговий дім Камілла» у розмірі 40 %. 05.05.2015р. між [PERSON] та СПД - ФОП [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» №1491 від 17 грудня 2014р та про зміну Первісного кредитора на нового за номером 330. [PERSON] заявою вимогою (повідомленням) від 05.05.2015р. сповістив [PERSON] про невиконання зобов'язань в частині перерахування коштів за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла». На підставі ст. 509-518, 526, 530, 536, 625 ЦК [PERSON] зобов'язувався грошові кошти в розмірі 8 000 000 грн. основного боргу з нарахованими процентами, враховуючи індекс інфляції, - перерахувати на рахунок Нового кредитора - ФОП [PERSON] в термін, що не перевищує - 3-х днів. Повідомленням від 06.05.2015р. [PERSON] було сповіщено [PERSON] про укладений договір про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» №1491 від 17 грудня 2014р та про зміну Первісного кредитора на нового. Також було проінформовано, що [PERSON] було надано майнову поруку за виконання Боржником грошового зобов'язання визначеного в п.6 ч.2 Основого договору в розмірі 20 000 грн. Згідно з п.2.1 договору про відступлення права вимоги за передане право вимоги до Боржника за Основним договором, Новий кредитор сплачує первісному Кредитору грошову плату в розмірі 1000 грн., яку Новий кредитор оплачує до моменту нотаріального посвідчення цього договору. Факт підписання та нотаріального посвідчення цього договору підтверджує повну оплату Новим кредитором за передане йому право вимоги від Первісного Кредитора. Повідомлено, що боржник [PERSON] зобов'язувався сплатити борг на протязі 3-х днів шляхом переведення грошових коштів на рахунок Нового кредитора, а також повідомлено, що Первісним кредитором було надано майнову поруку Новому кредитору за виконання Боржником грошового зобов'язання в розмірі 20 000грн. [PERSON] (Боржник) грошового зобов'язання щодо розрахування за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» №1491 від 17 грудня 2014р. в термін 3-х днів не здійснив. 12.05.2015р. Новим кредитором СПД-ФОП [PERSON] було направлено вимогу [PERSON] про невиконання простроченого грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «Торговий дім «Камілла». Проте, [PERSON] не виконав належним чином своїх договірних зобов'язань у встановлені строки. Відповідно до п. 11, 19 Договору купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. №1491, сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань, передбачених цим договором. Спори, що виникають при невиконанні цього договору, вирішуються у судовому порядку. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було реальним. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України у рішенні від 30.01.2003р. №3-рп/2003, за якою «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах». У Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 119 ЦПК України підставами позову, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. Відповідно до ч.1 ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 214 ЦПК України). Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що 17.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» за номером 1491. Відповідно до ст.ст. 626, 629, 631 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є обов'язковим для виконання сторонами; строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору. Згідно зі ст. ст. 627, 628 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд суду і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. . Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст. 204 ЦК встановлю, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 208 ЦК у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; Відповідно до ст. 209 ЦК правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. В позовній заяві позивач вказує на те, що кожна із сторін, уклавши вказаний вище договір купівлі-продажу взяла на себе зобов'язання, а саме [PERSON] передав належну йому частку у статутному капіталі Товариства, а [PERSON] прийняв частку у власність, та сплачує за неї грошову суму в порядку та на умовах визначених вказаним вище договором. Позивач зі свого боку виконав покладені на нього договором зобов'язання в частині продажу та передачи відповідачу належну йому частку у статутному капіталі, в порядку та на умовах передбачених договором. Проте відповідач не виконав належним чином свої зобов'язання, які передбачені п. п. 1, 6 договору та не сплатив вказаної вище суми коштів та подав на державну реєстрацію зміни до установчих документів щодо складу учасників товариства, внаслідок чого на момент звернення з цим позовом виникла заборгованість. Відповідно до ст. 11 ЦК цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч.2.ст.11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Згідно з ч.3 ст.11 ЦК цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.6.ст.11 ЦК у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 510 ЦК сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Згідно ст. 525 ЦК одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) . Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, положення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. №1491 встановлювали 60 денний термін виконання договірних зобов'язань, які [PERSON] не виконав. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В ст. 625 Цивільного кодексу зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згдіно зі ст. 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.2. ст.355 ЦК майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч.4.ст.355 ЦК спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі по тексту СК) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Згідно з ч.2 ст.60 СК Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ч.2.ст.61 СК об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. У відповідності до ч.3.ст.61 СК, передбачено, положення відповідно до якого, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з ч.2 ст.65 СК передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно з ч.3 ст.65 СК для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.4.ст.65 СК договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У відповідності до ст. 73 СК встановлено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Згідно ч.2 ст.73 СК стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. У правовій позиції ВСУ, що висловлена у постанові від 13.06.16р. №6-1752цс15 зазначено - системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. У правовій позиції ВСУ, що висловлена у постанові від 08.06.16р. №6-2253цс15 зазначено, за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. У правовій позиції ВСУ, що висловлена у постанові від 18.05.16р. №6-1327цс15 зазначено Згідно із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім'ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Виходячи з встановлених судом обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов СПД ФОП [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «Торговий дім «Камілла» та зустрічного позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі недійсним, суд встановив наступне. 13.11.15р. представником [PERSON] [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву в якій ставилися вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. № 1491 та про відмову у задоволенні позовних вимог ФОП [PERSON] Жодної позовної вимоги [PERSON], та його представником про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. № 1492 заявлено не було. Представник [PERSON] в судовому засіданні не заперечував чинності договору купівлі продажу частки у статутному капіталі ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. № 1491. Також Представник [PERSON] в ході судового засідання заявив про те, що він зустрічний позов [PERSON] підтримує та просить задовольнити, пояснень щодо позовних вимог та обставин справи надавати в ході судового засідання надавати відмовився, посилаючись на необізнаність щодо фактичних обставин заявленого зустрічного позову Як встановлено судом, жодної позовної вимоги про визнання недійсним договору відступлення права вимоги [PERSON] в зустрічній позовні заяві не заявлено. Представник [PERSON] в свою чергу не заперечував чинності нотаріально посвідчено договору про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» №1491 від 17 грудня 2014р та про зміну Первісного кредитора на нового за номером 330. Судом встановлено, що 05.05.2015р. між [PERSON] та СПД - ФОП [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» №1491 від 17 грудня 2014р та про зміну Первісного кредитора на нового за номером 330. Згідно п. 1.1. вказаного договору, Первісний кредитор передає належне йому право вимоги щодо отримання належних йому грошових коштів за відчужену належну частку в статутному капіталі ТОВ ТД Камілла згідно з п.6 ч. 2 Договору купівлі продажу частки у статутному капіталі ТОВ ТД Камілла, укладеного 17.12.14р. між ним та громадянином Республіки Білорусь, [PERSON], а Новий кредитор приймає право вимоги в розмірі - 8000000 (вісім мільйонів) грн.. 00 коп, що належне Первісному кредитору за Основним Договором від громадянина Республіки Білорусь, [PERSON]. Згідно п.1.2. З цього Договору випливає, що Новий кредитор займає місце Первісного кредитора в зобов'язаннях, що виникли з Основного Договору в обсязі та на умовах, що існували та існують на момент укладення Основного договору та цього Договору. Згідно п.1.3. До Нового Кредитора переходять права Первісного Кредитора у зобов'язанні, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав в тому числі і право вимоги, що виникне в майбутньому щодо сплати основного боргу, враховуючи пеню, індекс інфляції, 3 відсотки річних, інші права, що забезпечували б виконання договору тощо. Передання права вимоги, згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК, є одним із способів заміни кредитора в зобов'язанні. Причому така операція не може бути як самостійне зобов'язання, а лише як похідна операція з основного зобов'язання. Розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні. Зобов'язання - це правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК). Таким чином, передання права вимоги полягає в тому, що кредитор поступається своїм правом вимагати виконання зобов'язання іншій особі - новому кредиторові. А новий кредитор відтепер має право вимагати від боржника виконання зобов'язання. Сторонами договору передання права вимоги є первинний кредитор і новий кредитор. До нового кредитора переходять права первинного кредитора в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК). Тобто до нового кредитора переходить не лише право в тому обсязі і на тих умовах, на яких воно існувало у первинного кредитора в момент відступлення, але і права, які забезпечують або гарантують виконання зобов'язання (порука, застава, гарантія, утримання тощо). Первинний кредитор відповідає перед новим кредитором у зобов'язанні за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, оскільки первинний кредитор не може відповідати за неплатоспроможність або несумлінність боржника. Виняток становлять випадки, коли первинний кредитор поручився перед новим, тобто новий кредитор буде його поручителем. У цьому випадку, згідно зі ст. 553-559 ЦК, первинний кредитор як поручник відповідає за боржника. Договір передання права вимоги повинен провадитися в тій самій формі, що й договір, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 ЦК). Якщо таке зобов'язання підлягало державній реєстрації (та/або нотаріальному засвідченню), то і договір відступлення права вимоги має бути зареєстрований в такому ж порядку (та/або нотаріально засвідчений), якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 1077 ЦК, За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Зважаючи на вищевикладене нотаріально посвідчений договір від 05.05.2015р. про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» №1491 від 17 грудня 2014р., не можна вважати договором факторингу, оскільки при укладанні договору факторингу та відступлення права вимоги настають різні правові наслідки, оскільки однією з основних ознак, що відрізняє договір факторингу від відступлення права вимоги, є його суб'єктний склад. Такий висновок узгоджується з позицією ВСУ у постанові 06.07.2015р. де суд зробив розмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу. «Відмежування договору про відступлення права вимоги від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України ) Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.» Відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину в момент його вчинення ЦК України, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім того, відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.26 своєї постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За встановлених судом обставин, підстав стверджувати про те, що оспорюваний нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» №1491 від 17 грудня 2014р та про зміну Первісного кредитора на нового за номером 330 є по своїй суті договором факторингу немає. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] також не надано доказів того, що даним договором було порушено його права та інтереси. Виходячи з встановлених обставин справи, позивач не є заінтересованою стороною оспорюваного правочину, відтак у задоволенні зустрічного позову слід відмовити у зв'язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі недійсним також слід відмовити з огляду на наступне. В ході судового засідання 31.08.16р. представник [PERSON] заявив зустрічну позовну заяву до [PERSON] та ФОП [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі продажу частки у статутному фонді ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. №1491. Судом встановлено наступні обставини. 10.04.2007 року загальними зборами ТОВ ТД Камілла оформлені Протоколом від 10.04.2007р №1 утворено ТОВ ТД Камілла зі статутним фондом 1 000 000 грн з наступними дольовими частками: [PERSON] - 40 %, [PERSON] 40%. Вищезазначене рішення загальних зборів є діючим і жодним рішенням суду не скасовано. А від так законне право [PERSON] продати або іншим шляхом відчужити належні йому корпоративні права і як перевірено доказами, відчужив їх [PERSON], дані права права були перереєстровані, відомостей про повернення [PERSON] його частки які підтверджені належними доказами ні [PERSON] ні [PERSON] до матеріалів справи не додано. [PERSON] було подано зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. №1491 недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що договір купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. №1491 має бути визнано недійсним, оскільки рішенням Господарського суду м. Києва 01.08.16р. №910/10255/16 за позовом [PERSON] до ТОВ ТД Камілла про визнання акту недійсним та скасування дій державного реєстратора, було визнано недійним свідоцтво ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р., яке було видано [PERSON] в кості доказу сплати своєї частки у статутному фонді та визнано недійним рішення загальних зборів від 17.12.14р. про вихід [PERSON] з числа учасників ТОВ. А відтак у [PERSON] не було правових підстав на підписання договору купівлі-продажу частки, а також він не спрямований на настання правових наслідків. Згідно ст. 57 ЦПК Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За ст. 58 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Рішення Господарського суду м. Києва 01.08.16р. №910/10255/16 не може впливати на дійсність договору купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. № 1491 та не може вважатися доказом у даній справі в якості преюдиційних фактів з наступних підстав. Згідно рішення Господарського суду м. Києва від 01.08.16р. №910/10255/16 [PERSON] звернувся з позовом до ТОВ ТД Камілла про визнання акту недійсним та скасування дій державного реєстратора. Вимоги задоволено частково, зокрема скасовано рішення загальних зборів ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. оформлені протоколом №02-12/2014 від 17.12.14р. про вихід [PERSON] з учасників товариства та перерозподіл часток товариства; визнано недійсним свідоцтво ТОВ ТД Камілли від 17.12.14р. щодо підтвердження сплати [PERSON] своєї долі. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги : вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26 травня 1988 р., номер заяви 10563/83, пп. 24- 33); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства,16 грудня 1999 р., номер заяв 24724/94; 24888/94, пп. 83-89). Стаття 6 Конвенції головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами (Каралевічус проти Литви (Karalevicius v. Lithuania), 6 червня 2002 р., номер заяви 53254/99). Враховуючи вищезазначене у поєднанні зі статтею 9 Угоди, під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом Сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення Сторін «правом на суд». Судом встановлено, що до розгляду господарської справи №910/10255/16 не було залучено ні [PERSON], ні СПД [PERSON], ні [PERSON] та [PERSON] З врахуванням ч.3 ст. 61 ЦПК, усталеної практики Європейського суду, суд приходить до висновку, що обставини встановлені в рішення господарської справи не можуть слугувати преюдиційними фактами щодо визнання договору купівлі-продажу частки недійсним. Додатково суд звертає увагу на наступне. Задовольняючи вимоги частково господарський суд брав до уваги лише постанову ВГСУ від 16.03.16р. у справі №910/25489/15. Згідно з рішень наявних в матеріалах справи судом встановлено, що у справі №910/25489/15 [PERSON] у 2015р звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до ТОВ «Торговий дім «Камілла» про визнання недійсними рішень, визнання недійсними редакцій статуту та скасування реєстраційних дій. Рішенням Господарського суду від 09.12.15р. залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.16р. №910/25489/15 позовні вимоги [PERSON] задоволено. Постановою ВГСУ від 16.03.16р. №910/25489/15 скасовано рішення судів попередніх інстанцій та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Господарського суду м. Києва від 21.04.16р. №910/25489/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.16р. у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Суди зробили акцент, що в першу чергу порушуються права [PERSON] на реалізацію свого права на вихід з учасників і на тому, що скасування рішень загальних зборів не призведе до автоматичного повернення [PERSON] в число учасників, враховуючи, що [PERSON] цього сам не бажає. Суд бере до уваги преюдиційні факти, що у справі №910/25489/15 судом вищої інстанції встановлено неможливість скасування рішення загальних зборів про вихід [PERSON] з числа учасників ТОВ ТД Камілла, з тих підстав, з яких було скасовано у справі №910/10255/16. Також суд бере до уваги, що Рішенням Господарського суду м. Києва від 21.04.16р. залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.16 №910/25489/15 встановлено, що договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. №1491 є чинним та у судовому порядку недійсним не визнавався. Окрім того, суд бере до уваги, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.08.16р. справа 910/10250/16 припинено провадження за позовом [PERSON] до ТОВ ТД Камілла про визнання свідоцтва товариства ТОВ ТД Камілла від 17.12.14р. про сплату статутного капіталу [PERSON] недійсним та розірвання договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі ТОВ ТД Камілла від 17.12.14.р. (справа 910/10250/16). Припиняючи провадження у справі, суд вказав, що визнання свідоцтва ТОВ ТД Камілла недійсним, не є корпоративним спором, оскільки оскарження такого документа не передбачено положеннями чинного законодавства України. Стаття 6 ЄКПЛ гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Основною умовою в судовому вирішенні конфлікту є розв'язання спору через ухвалення рішення суду, яке є остаточним і не підлягає скасуванню. Саме цього вимагають, наприклад, принципи res judicata (правова визначеність), ne bis in idem (у кримінальній процедурі) і, нарешті, принцип верховенства права. Не треба доводити, що рішення суду без забезпечення його виконання не може бути остаточним і залишається просто пропозицією У справі ЄСПЛ «Нєлюбін проти Російської Федерації» ЄСПЛ також дійшов висновку, що принцип правової визначеності вимагає, серед іншого, щоб якщо суди ухвалили остаточне рішення в питанні, то їх рішення не піддавалося би сумніву. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі. Згідно зі ст. 204 ЦК, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.2 ст. 214 ЦПК При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. У відповідності до Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за І півріччя 2015 р. «Спори щодо забезпечення виконання зобов'язань» п. 10. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядався, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 травня 2015 р. у справах № 6-11цс15, 6-53цс15, 6-63цс15; від 27 травня 2015 р. у справі № 6-332цс15; від 10 червня 2015 р. у справі № 6-449цс15). Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; П.2 ПП ВСУ Про судове рішення у цивільній справі встановлює, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Оскільки позивачем не доведено беззаперечними доказами наявність підстав передбачених положеннями ЦК щодо визнання правочину недійсним, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з відповідачів солідарно на користь позивача [PERSON] у розмірі 3.683.23 грн.

Outcome: approved