Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

До Черкаського районного суду з позовною заявою звернулась [PERSON], в якій просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з [PERSON] 538200 грн. 00 коп. В судовому засіданні представником позивача збільшено розмір позовних вимог на 171300 грн. 00 коп., відповідно до яких позивачка просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості 709500 грн. 00 коп. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу будинку і відповідно до якого позивачем було передано відповідачці грошові кошти в еквіваленті 709500 грн. 00 коп., що підтверджується відповідними письмовими розписками, однак відповідач від укладення належного договору купівлі-продажу з його подальшою реєстрацією відмовляється, через відсутність правовстановлюючих документів на будинок та відмовляється повернути вже сплачені кошти, що послугувало причиною звернення до суду для відновлення порушених прав позивача. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю та не заперечували проти ухвалення судом заочного рішення у зв'язку з неприбуттям у судове засідання відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, тому за таких обставин суд розглядає справу за відсутності відповідача. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом досліджено в судовому засіданні попередній договір купівлі-продажу будинку від 09 червня 2011 року з якого вбачається, що продавець [PERSON] зобов'язалась укласти та належним чином оформити договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], а покупець [PERSON] сплатити за даний будинок грошові кошти в еквіваленті 70 тисяч доларів США та при підписанні даного договору сплачує завдаток в еквіваленті 20 тисяч доларів США та передбачено інші зобов'язання які на себе взяли сторони. З форми і змісту даного договору, судом зроблено висновок про те, що даний договір по своїй суті є договором купівлі-продажу будинку попри те що сторони назвали даний договір попереднім договором. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України "Про здійснення державних закупівель", на вимогу замовника підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Приписами ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином суд констатує, що сторонами під час укладення договору порушено вимоги щодо його форми та нотаріального посвідчення, а тому вважає даний договір нікчемним в силу закону. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як вбачається з наданих суду розписок [PERSON] від 27.09.2011, 14.12.2011, 12.03.2012, 11.06.2012, 12.09.2012, 07.11.2012, 11.03.2013, 11.06.2013, 12.09.2013, 24.09.2013 та від 14.12.2011, остання отримала від позивачки [PERSON] в рахунок оплати за будинок грошові кошти в сумі 538200 грн. 00 коп. та 171300 грн. 00 коп., які були витрачені на ремонт даного будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до роз'яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220,частина перша статті 224 тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в-цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином з огляду на наведені обставини, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача та вважає позов таким, що підлягає до задоволення. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved