Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до ФОП [PERSON] про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначала, що згідно наказу від 19.01.2016р. №1 була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів до ФОП [PERSON], а 27.09.2016р. розпорядженням №4 її було звільнено за власним бажанням, хоча вона жодної заяви на звільнення не писала. Крім того, на момент звільнення позивачка була вагітна і [PERSON] було про це відомо. Позивачка в судове засідання не з'явилась, представник позивача [PERSON] надав до суду заяву у якій просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги в частині стягнення з ФОП [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 8256,00 грн. просить залишити без розгляду, решту позовних вимог підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] відповідно до наказу №1 від 19.01.2016р. була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів до ФОП [PERSON] Розпорядженням №4 від 27.09.2016р. позивачку було звільнено з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Згідно листка непрацездатності, виданого КЗ "Первомайський МЦПМСД" від 19.01.2017р. [PERSON] діагноз вагітність 30 тижнів. Згідно інформації з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом 1 групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Відповідно до ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Як вбачається з даних позовної заяви, позивачка не подавала заяви про звільнення її за власним бажанням та була вагітною на момент звільнення. Відповідачем подано до суду заяву про визнання позову. Суд не вбачає, що визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб Оскільки судом встановлено, що позивачка була звільнена з посади, на якій працювала, без передбачених законодавством підстав, суд вважає її звільнення з роботи за ст. 38 КЗпП безпідставним. Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Ухвалою суду від 02.06.2017р. було залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] в частині стягнення з ФОП [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 8256,00 грн. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнанння незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір, в сумі 1280 грн.

Outcome: approved