Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

Адвокат Лагутін Іван Володимирович звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова в інтересах [PERSON] з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитро Анатолійович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що позивачем було отримано постанову про відкриття виконавчого провадження від 18.09.2018 року № 57244649, після ознайомлення з якою стало відомо, що на виконанні у приватного виконавця ВО Харківської області Бабенко Д.А. перебуває виконавчий напис № 10736, виданий 11.07.2018 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А., згідно якого пропонується задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі заборгованості за кредитним договором № 831/3/27/31/8-239 від 04.08.2008 року на загальну суму 44 605,58 дол. США, а саме за рахунок реалізації предмета іпотеки: квартири [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] . Вважає,що вказаний виконавчий напис не відповідає критеріям визначеним у ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», а саме: заборгованість позивача за кредитним договором № 831/3/27/31/8-239 від 04.08.2008 року є спірною, позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» в рамках вказаної справи не відповідають розрахунку суми заборгованості визначеної в оскаржуваному виконавчому написі, позивачем не дотримано процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та виконавчий напис вчинено після спливу трьох років з дня виникнення права вимоги. Представником відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» подано до суду відзив, в якому зазначив, що у зв`язку з тим, що [PERSON] не виконував умови кредитного договору щомісячне погашення кредиту і нарахованих відсотків кредитор був вимушений звернутися із заявою про вчинення виконавчого напису для задоволення своїх вимог. Нотаріусу подані документи відповідно до переліку, затвердженому КМУ. Жоден з документів: кредитний договір, договір іпотеки, первинна бухгалтерська документація, розрахунок заборгованості не були оскаржені, спростовані чи їх дійсність піддана сумніву, тому вважає, що вчинення виконавчого напису відбулось з повним дотриманням норм, якими врегульована дана нотаріальна дія. Доводи про те, що наданий банком розрахунок заборгованості не може бути первинним документом, який посвідчує визначену суму заборгованості є помилковим, оскільки факт прострочення виконання зобов`язання по кредитному договору позивачем не оспорюється, ніяких доводів чи доказів, які б стосувалися відсутності заборгованості, існування заборгованості в іншому розмірі чи виконання договірних зобов`язань належним чином не надано. На адресу позивача надсилалося повідомлення про порушення основного зобов`язання. Вважає, що жодних порушень при вчиненні виконавчого напису ані з боку АТ «Укрсоцбанк» ані з боку нотаріуса не було. Вважає, що позовні вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу необґрунтовані. Ні підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.10.2018 року відкрито провадження по справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.03.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.10.2019 року за клопотанням представника відповідача витребувано у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. оригінал виконавчого напису, вчиненого 11.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського округу Чуловським В.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 10736 про стягнення на предмет іпотеки (квартири), що належить на праві приватної власності [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк». Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.10.2019 року за клопотанням представника позивача витребувано у Публічного акціонерного товариства «»Укрсоцбанк» оригінал виконавчого напису, виданого 11.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 10736 про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартири), що належить на праві приватної власності [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк». Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.01.2020 року замінено у справі неналежного відповідача АТ «Укрсоцбанк» на належного відповідача - АТ «Альфа-Банк». Ухвалами Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.01.2021 року, від 03.03.2020 року та від 20.11.2020 року витребувано у АТ «Альфа-Банк» оригінал виконавчого напису, виданого 11.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського округу Чуловським В.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 10736 про звернення стягнення на предмет іпотеки(квартири), що належить на праві приватної власності [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк». Ухвалою суду від 05.02.2021 року в задоволенні клопотання представника відповідача АТ «Альфа-Банк» про закриття провадження у справі відмовлено. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, зазначених в позовній заяві. Представник ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за відсутністю представника відповідача, також надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити. Представник належного відповідача АТ «Альфа-Банк» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. На виконання ухвал Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.01.2021 року, від 03.03.2020 року, від 20.11.2020 року та від 05.02.2021 року суду не було надано оригінал виконавчого напису, виданого 11.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського округу Чуловським В.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 10736. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Судом встановлено, що 04.08.2008 р. між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії. Крім того, сторонами з метою забезпечення зазначеного договору було укладено іпотечний договір №831/4/27/31/8-180 від 04.08.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Погрібним Д.І. Згідно пояснень представника позивача [PERSON] було отримано постанову про відкриття виконавчого провадження від 18.09.2018 року № 57244649, після ознайомлення з якою стало відомо, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. перебуває виконавчий напис № 10736, виданий 11.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.07.2018 року по справі №638/1115/18 встановлено, що [PERSON] допустив порушення п.п.3.3.7, 3.3.8 договору в т.ч. у 2009 році та у 2010 році. Починаючи з 11.12.2010 року позивач допустив неналежне виконання п. 3.3.8 договору, а саме сплачував кредит з нарахованими процентами у меншому аніж передбаченому договором та графіком погашення кредиту розмірі. Вже з 01.04.2011 року позивач взагалі припинив дотримуватися умов кредитного договору, зокрема п.п. 3.3.7, 3.3.8 у порядку визначеному п. 2.4 договору. А тому право вимоги щодо дострокового повернення кредиту [PERSON] у ПАТ «Укрсоцбанк» виникло 14.03.2011 р. Відповідно до п. 4.1 Іпотечного договору № 831/4/27/31/8-180 від 04.08.2008 року у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.5 вказаного договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема на підставі виконавчого напису. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року№ 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов договору застави здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17 та у постанові Верховного Суду України від 23.01.2018 року по справі №310/9293/15. Як зазначено представником позивача сума заборгованості [PERSON] , яка вказана у виконавчому написі, вчиненому 11.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем і зареєстрованому в реєстрі за №10736, не є безспірною і крім того виконавчий напис виданий з порушенням умов його вчинення, а саме з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років. Про те, що виконавчий напис вчинено після спливу трьох років свідчить на сам перед той факт, що [PERSON] порушував умови кредитного договору починаючи з 11.12.2010 допустивши його неналежне виконання, а тому право дострокового повернення кредиту у ПАТ «Укрсоцбанк» виникло 14.03.2011 року (п. 4.4 Договору передбачає, що у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7, 3.3.8. цього Договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив. Оскаржуваний напис вчинено 11.07.2018 року, тобто після спливу трьох років з дня виникнення у банку права відповідної вимоги. Також рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.07.2018 року позовні вимоги адвоката Лагутіна І.В. в інтересах [PERSON] до ПАТ «Уксоцбанк» задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 06.10.2017 року приватним нотаріусом приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. і зареєстрованим в реєстрі за № 21561 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором № 831/3/27/31/8-239 від 04.08.2008 року на загальну суму 40 491,44 доларів США, в тому числі і з підстав спливу строків виникнення права відповідної вимоги. Крім того, згідно пункту 2.3 Глави 16 Порядку вчинення виконавчих дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є невідмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Доказів того, що позивачем [PERSON] отримано письмове повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк», або доказів відправлення поштовим відділенням повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу матеріали справи не містять. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведені обставини, на які він посилається як на підстави свого позову, уся сукупність зібраних по справі доказів підтверджує викладені в позовній заяві обставини, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Крім того, представником позивача 22.01.2021 року подано до суду заяву про компенсацію судових витрат, в якій зазначає про понесення ним судових витрат в загальному розмірі 32 000,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 09.02.2017 року та додаткової угоди від 09.10.2018 року, копією акту наданих послуг №4 від 03.03.2020 року, квитанціями №Н146800 від 05.03.2020 року, №Н147426 від 06.03.2020 року, № Н162781 від 09.06.2020 року, № 163185 від 10.06.2020 року № 204249 та від 09.11.2020 року. В обґрунтування зазначає, що в порядку забезпечення правового захисту своїх законних прав та інтересів в суді, [PERSON] 09.02.2017 р. укладено з АО «Шкребець і партнери» договір про надання правової допомоги. На виконання п. 4.7 Договору [PERSON] видано довіреності від 09.02.2017 року та від 26.02.2020 року, зокрема на ім`я Лагутіна І.В . До зазначеного договору сторонами у зв`язку з необхідністю представництва інтересів [PERSON] в різних судових спорах укладалися додаткові угоди, зокрема: 09.10.2018 року сторонами було укладено додаткову угоду № 4 щодо надання правової допомоги на предмет визнання таким, що не підлягає виконанню , виконавчого напису виданого 11.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 10736 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , на стадіях підготовки позовних матеріалів , супроводження справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції.(у разі відповідного оскарження судових рішень). Крім того п. 3 додаткової угоди № 4 від 09.10.2018 року передбачено, що у випадку ухвалення судом першої інстанції судового рішення за наслідками надання правової допомоги згідно п. 1 цієї угоди на користь клієнта, останній додатково сплачує адвокатському об`єднанню «гонорар за прийняття рішення на користь клієнта» у розмірі 10 000,00 грн. Отже витрати на правничу допомогу [PERSON] у зв`язку з розглядом даної справи у разі ухвалення рішення на користь позивача складають 22000,00 грн.+10 000,00 грн.=32 000,00 грн. Витрати вже фактично понесені (сплачені повністю) [PERSON] у загальній сумі 32000,00 гривень, про що свідчать квитанції №Н146800 від 05.03.2020 року, №Н147426 від 06.03.2020 року, № Н162781 від 09.06.2020 року, № 163185 від 10.06.2020 року № 204249 та від 09.11.2020 року. Також вказує, що заяву про компенсацію судових витрат подано з дотриманням процесуальних строків передбачених законодавством. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними. Таким чином зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху» не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема частин четвертої-п`ятої статті 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат. Однак вищенаведене не означає, що такі зобов`язання між адвокатом та клієнтом не є обов`язковими для сторін договору про надання правової допомоги, у разі якщо такий договір є дійсним. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача надав договір про надання правової допомоги від 09.02.2017 року, укладений між адвокатським об`єднанням «Шкребець і партнери» та [PERSON] , додаткову угоду № 4 від 09.10.2018 року, та визначено перелік робіт ( послуг) та вартість за кожну, акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 03.03.2020 року та квитанціями №Н146800 від 05.03.2020 року, №Н147426 від 06.03.2020 року, № Н162781 від 09.06.2020 року, № 163185 від 10.06.2020 року № 204249 та від 09.11.2020 року на загальну суму 32 000,00 грн. Представник відповідача у відзиві зазначив, що сума витрат на професійну правничу допомогу необґрунтована, а тому вказана вимога не підлягає задоволенню. При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). Проте, враховуючи наведені вище положення процесуального законодавства та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи і не спростований факт надання адвокатом професійної правничої допомоги на суму 22 000,00 грн. на користь позивача з відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у сумі 22 000,00 грн. Суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 22 000,00 грн. з Акціонерного товариства «Альфа-банк» на користь [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 704,80 грн. відповідно до квитанції про сплату судового збору № Н761725 від 18.10.2018 року (а.с. 1)

Outcome: approved