Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, а 20.06.2018 з уточненою позовною заявою з наступними вимогами: стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля ВАЗ 2109, 1999 року випуску, державний номер [NUMBER], у розмірі 20000 грн 00 к. В обґрунтування\~позову зазначила,\~що з відповідачем по справі з 29.04.1995 року перебуває у шлюбі. Від шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 30.08.2001 року, в період подружнього життя, сімєю було придбано за спільні кошти автомобіль ВАЗ 2109, 1999 року випуску, колір бордовий, реєстраційний номер [NUMBER]. Автомобіль було оформлено на ім'я відповідача. На даний час відповідач одноособово користується автомобілем, вартість автомобіля складає 40000 грн 00 к. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Таким чином, автомобіль ВАЗ 2109, реєстраційний номер [NUMBER] є обєктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача. Позивач та відповідач є співвласниками автомобіля та володіють ним в рівних частинах. В звязку з тим, що відповідач одноособово користується автомобілем, вона має право вимагати від відповідача отримання компенсації вартості 1/2 частини автомобіля в сумі 20 000 грн 00 к. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 28.03.2018 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання в залі суду на 17.05.2018. 17.05.2018 в зв'язку з першою неявкою відповідача підготовче засідання відкладено. 13.06.2018 відповідач подав відзив на первісну позовну заяву, яку визнав частково, не заперечував проти сплати позивачці половини вартості автомобіля, однак стверджував, що у первісній позовній заяві вартість автомобіля - 60000 грн. є значно завищеною. До відзиву надав копію звіту №66/05/18 про оцінку колісного транспортного засобу від 31.05.2018, згідно з яким вартість автомобіля складає 34390 грн. Під час підготовчого засідання сторони дійшли згоди щодо оцінки спірного автомобіля у 40000 грн та визначення суми, що підлягає сплаті відповідачем позивачці - 20000 грн. Після цього, представник позивача [PERSON] подала заяву про зменшення позовних вимог, а відповідач, у свою чергу, подав заяву про визнання позову зі зменшеними позовними вимогами. Представник позивача адвокат [PERSON] підтримала позов зі зменшеними позовними вимогами, враховуючи визнання відповідачем позову зі зменшеними позовними вимогами, просила ухвалити рішення по суті позову під час підготовчого засідання. Представник відповідача [PERSON] не заперечувала проти ухвалення рішення у підготовчому засіданні на підставі визнання відповідачем позову. Вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно свідоцтву про шлюб Серія І-ВЛ№339512 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 1995 року, рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 18.05.2018 шлюб між сторонами розірвано (а. с. 11, 33-34). Даними свідоцтва про народження Серія І-ВЛ №320278 підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а. с. 35). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 22.05.2018 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] в розмірі однієї чверті всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 13.03.2018 і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення сином двадцяти трьох років (а. с. 36-37). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] є власником автомобіля ВАЗ-21093, державний реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) ХТА210930W2326817, дата реєстрації 30.08.2011 (а. с. 39). Таким чином, визнається сторонами, а також підтверджено письмовими доказами, що автомобіль ВАЗ-21093, державний реєстраційний номер [NUMBER], був набутий ними під час шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України. При цьому в разі невчинення сторонами дій направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя"). Отже, законодавство передбачає певні способи поділу судом майна подружжя. Відповідно до статті 71 СК України суд може ухвалити рішення щодо поділу майна в натурі. Такий спосіб застосовується до подільних речей, тобто речей, які можна поділити без втрати їх цільового призначення (стаття 183 ЦК України). Суд може ухвалити рішення про присудження майна одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку виплати другому з подружжя компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності (частини друга, четверта, п'ята статті 71 СК України). При цьому присудження такої компенсації можливе лише за згодою особи, яка її отримує, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Такий спосіб застосовується відносно неподільних речей. Таким чином, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, одне з яких може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна. Під час підготовчого засідання сторони дійшли згоди щодо оцінки спірного автомобіля у 40000 грн., тому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини щодо вартості автомобіля не підлягають доказуванню. У зв'язку з цим, надані позивачкою та відповідачем докази вартості автомобіля в іншому розмірі, ніж той, що ними визнається, судом до уваги не беруться (а. с. 12-15, 40-44). За таких обставин, визнання відповідачем [PERSON] позову про стягнення з нього 20000 грн. як компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, що є сумісним майном подружжя, не суперечить закону та не порушує права чи законні інтереси інших осіб. Тому відсутні підстави для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову, а позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення 20000 грн в якості грошової компенсації вартості 1/2 частки майна, набутого під час шлюбу, підлягає задоволенню. Оскільки під час підготовчого засідання представник позивача повідомила, що позивач не вимагає відшкодування судових витрат, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, сума понесених відповідачем витрат по сплаті судового збору з відповідача на користь позивача не стягується.

Outcome: approved