Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Хорольської міської ради Полтавської області про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи його тим, що [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках (по Ѕ кожному) належав житловий будинок [ADDRESS] . [PERSON] , померла [INFO] в м. Хоролі. Заповіту на випадок своєї смерті вона не залишила. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] (яке в подальшому змінило нумерацію на буд. 26). [PERSON] , є спадкоємцем за законом після своєї померлої матері - [PERSON] , та є таким що прийняв спадщину, оскільки був присутній в місці відкриття спадщини, та на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявляв належному нотаріальному органу про відмовлення від спадщини. За життя [PERSON] , у встановленому законом порядку правовстановлюючі документи на спадкове майно не оформив. А, [INFO] [PERSON] , помер у м. Хоролі. Заповіту на випадок своєї смерті він не залишив. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] . Після смерті батька [PERSON] позивач не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька на той час не був зареєстрований разом з ним за однією адресою. Однак прийняв спадщину, що залишилася після смерті свого батька відповідно з вимогами ст. 549 ЦК України (1963 року) шляхом фактичного вступу в володіння та управління спадковим майном, що залишилося після смерті батька - [PERSON] . За життя [PERSON] , у встановленому законом порядку правовстановлюючі документи на спадкове майно не отримав. А, [INFO], [PERSON] , помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] . [PERSON] (далі за текстом Позивачка), є спадкоємицею за законом, після своєї померлого батька - [PERSON] , та є такою що прийняла спадщину, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме будинком садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] . У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно позивачу, як спадкоємиці за законом, було відмовлено нотаріусом у реалізації її спадкового права та рекомендовано для визнання права власності на спадкове майно звернутися до суду. В судове засідання позивач [PERSON] та представник [PERSON] не з"явилися, але в позовній заяві прохали суд провести розгляд справи за їх відсутності. В судове засідання представник відповідача Хорольської міської ради Полтавської області не з"явився, але подали заяву про розгляд справи за відсутності представника міської ради, зазначивши, що міська рада позов визнає повністю. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2ст. 247 ЦПК України. Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В силу ч. 4ст. 206 ЦПК Українив разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно дост. 1216 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обовязків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Відповідно дост. 1218 ЦК Українидо складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1ст. 1268ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Повноваження сторін на вчинення дій по визнанню позову судом перевірені. Відповідач не обмежений в цивільній процесуальній дієздатності, а тому розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, включаючи і право на визнання позову. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається зі змісту ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 7 від 25 вересня 2015 року «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», вирішуючи спори про захист права власності на майно, суди повинні виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Відповідно до ст.418 ЦК УРСР (1922 року), спадкоємцями за законом є діти (в тому числі усиновлені), дружина та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Відповідно до ст.429 ЦК УРСР (1922 року), якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному нотаріальному органу про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Відповідно до ст.524 Цивільного кодексу України (1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 529 ЦК України (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК України (1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Викладені обставини підтверджуються наступними письмовими доказами: - фотокопіями: паспорта громадянки України серії [NUMBER] та картки фізичної особи платника податків; - фотокопіям: свідоцтва про народження серії [NUMBER] та свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] ; - фотокопія листа нотаріуса від «28» березня 2019 року; - фотокопіями: довідки Лубенського МР БТІ за №44 від 29.03.2019 р., Інформаційної довідки за №44 від 29.03.2019 р.; - фотокопіями: свідоцтва про смерть [PERSON] , серії [NUMBER] , свідоцтва про смерть [PERSON] , серії [NUMBER] ; - фотокопією технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] ; - фотокопією висновку про ринкову вартість майна; - фотокопією відповіді архіву за вих. №04-13/406 від 05.03.2019 р.; - фотокопіями: адвокатського запиту №11 від 11.05.2019 року та відповіді на адвокатський запит за вих. № 561/16.27-04-30 від 15.05.2019 року; - фотокопіями письмових пояснень: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Приписами ч.1 ст.142 ЦПК України передбачено, що визнання позову Відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача на спадщину є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved