Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ММК ім.Ілліча», в обґрунтування якого зазначив, що з 1979 року працював на ПАТ «ММК ім.Ілліча». 07.07.1993 року о 08.00год. бригада вантажників у складі [PERSON], [PERSON], [PERSON] і позивача виробляли вивантаження коксу з піввагона по 1ж/д шляху доменної печі №5. При закритті люка в черговому вагоні за допомогою лому, обірвалась проушина люка, в результаті чого [PERSON] втративши рівновагу упав на бункерній решітці, отримавши травму голови, а саме перелом основи черепа (клінічний), забій головного мозку, забита рана голови. Внаслідок отриманої травми у 1997 році позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності та встановлено ступінь втрати професійної працездатності- 60%. При повторному огляді, згідно довідки МСЕК №368269 від 13.06.2012 року встановлено другу групу інвалідності та ступінь втрати професійної працездатності- 70%. Актом розслідування нещасного випадку, складеним по формі Н5 від 28.12.2011 року встановлено, що нещасний випадок який стався 07.07.1993 року на ПАТ «ММК імені Ілліча» з вантажником [PERSON] пов'язаний з виробництвом. В акті №24 від 28.12.2011 року зазначено, що причиною настання нещасного випадку є несправність вагона МПС №64663958. На підставі наданих позивачем до ФССНВВ і ПЗ документів йому призначені страхові виплати, передбачені законодавством. В зв'язку з отриманою травмою голови, [PERSON] іноді не усвідомлює свої дії та керувати ними. Став дратівливий, регулярно знаходиться на стаціонарному лікуванні у «Міській психіатричній лікарні №7» з діагнозом виражена деменція внаслідок травми головного мозку з депресією. Постійно відчуває фізичний біль, що приносить моральні страждання. Все вищевикладене спричинило моральну шкоду, яку він оцінює у 100000,00грн. та просив стягнути з відповідача. В ході розгляду справи позивач зменшив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 9000,00грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 609,00грн. 06.10.2014 року позивач до судового засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій зменшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності. Представник позивача [PERSON], діючий на підставі договору, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «ММК імені Ілліча» в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Маріуполі до судового засідання не з'явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з Публічним Акціонерним Товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», з 12.03.1979 року. 07.07.1993 року о 08-00 годині стався нещасний випадок, внаслідок якого [PERSON] було травмовано. Актом розслідування нещасного випадку, складеним по формі Н-5 від 27.12.2011 року встановлено, що нещасний випадок який стався 07.07.1993 року на ПАТ «ММК імені Ілліча» з вантажником закріпленим за Доменним цехом, зайнятим на розгрузці гарячого агломерату та інших вантажів на бункерних решітках Доменного цеху [PERSON], пов'язаний з виробництвом, акт за формою Н-1 №87/5 затверджений ПАТ «ММК імені Ілліча» від 13.07.1993 вважати недійсним. Згідно акту №24, складеному по формі Н-1 від 28.12.2014 року про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом, основною причиною настання нещасного випадку є несправність вагона МПС №64663958. Внаслідок травмування позивач неодноразово перебував у лікувальних закладах. Внаслідок отриманої травми у 1997 році позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності та встановлено ступінь втрати професійної працездатності- 60%. При повторному огляді, згідно довідки МСЕК №368269 від 13.06.2012 року встановлено другу групу інвалідності та ступінь втрати професійної працездатності- 70%. Згідно довідки КЛПУ «Міська психіатрична лікарня №7» [PERSON] перебуває на обліку у лікаря-психіатра з приводу хронічного нервово-психічного розладу. За необхідності проходить стаціонарне лікування. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких ч. 2 указаної статті Цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місті в кожному структурному підрозділу умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до ст.173 Кодексу законів про працю України за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. В судовому засіданні встановлено, що шкоду здоров'ю, внаслідок отримання травми позивачеві заподіяно з вини відповідача, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку, складеним по формі Н-5 від 28.12.2011 року, а також актом №24 складеним по формі Н-1 від 28.12.2011 року. Таким чином, умови праці позивача на ПАТ ММК ім.. Ілліча на час травмування не відповідали вимогам ст.153 КЗпП України, оскільки основною причиною настання нещасного випадку є несправність вагона МПС №64663958. Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в разі стійкої втрати професійної працездатності право на отримання потерпілим страхових виплат, в тому числі і виплати за моральну (немайнову) шкоду, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Ст.ст. 1167, 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.3 Постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» ( надалі - Постанова № 4 від 31.03.1995 р.) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За абзацем 2 пункту 5 Постанови № 4 від 31.03.1995 р. - відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому, п. 9 Постанови № 4 від 31.03.1995 р зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Суд також при вирішенні спору приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, де в п.4.1 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. З урахування викладеного, суд вважає , що позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «ММК ім.Ілліча» підлягають задоволенню. При цьому суд, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди, враховує глибину моральних та фізичних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності і настання інвалідності, неможливість жити повноцінним життям і працювати за фахом внаслідок ушкодження, що потребує постійного медичного лікування і додаткових зусиль. При цьому суд враховує, що позивач тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, не має змоги вести активне життя та працювати за фахом, а також ступніть вини постраждалого та відповідача. Дотримуючись вимог розумності та справедливості при визначенні розміру відшкодування, суд вважає достатньою та такою, що компенсує моральну шкоду, спричинену позивачу, суму у розмірі 9000,00грн. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. У відповідності до ч.3 ст.79 ЦПК України до судових витрат належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Як вбачається з матеріалів справи, витрати на правову допомогу, понесені позивачем складають 609,00грн. Позивач має право на відшкодування судових витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Виходячи з наведеного, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню. Також відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60грн., від сплати якого, відповідно до закону, звільнений позивач. На підставі викладеного та

Outcome: approved