Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Просить суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступне майно: -Корпус допоміжних виробництв з навісом /Є-1/, площею 996,8 кв.м. по [ADDRESS] ; -Цех первинної обробки сировини /Г-1/, площею 603,2 кв.м. по [ADDRESS] ; -Цех лінії зрощення з офісом Е-1, площею 412,1 кв.м. по [ADDRESS] ; -Прохідна /3-1/, площею 20,0 кв.м., по [ADDRESS] ; -Земельну ділянку площею 1,303 га, кадастровий номер 0722881600:01:001:3567 у [ADDRESS] ; -Кафе /літер А-2/, загальною площею 579 кв. м., літня площадка а1, вхідні сходи, а6, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати недійсним правочин, оформлений рішенням № 1 засновника (власника) ПП «МВ Груп» від 31 січня 2019 року про передачу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності до статутного капіталу ПП «МВ Груп» та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом: - скасування акту оцінки та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ПП «МВ Груп» від 01 лютого 2019 року; - скасування запису № 30223667 від 07 лютого 2019 16:32:45 про реєстрацію за ПП «МВ Груп» права власності на Кафе /літер А-2/, загальною площею 579 кв. м., літня площадка а1, вхідні сходи, а6, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати недійсним правочин (правочини), на підставі якого (яких) за ПП «МВ Груп» було зареєстровано право власності на - Корпус допоміжних виробництв з навісом /Є-1/, площею 996,8 кв.м. по [ADDRESS] ; Прохідну /3-1/, площею 20,0 кв.м; Цех первинної обробки сировини /Г-1/, площею 603,2 кв.м. по [ADDRESS] ; Цех лінії зрощення з офісом Е-1, площею 412,1 кв.м. по [ADDRESS] та застосувати наслідки недійсності правочину (правочинів) шляхом: - скасування запису № 2543374 від 18.09.2013 14:30:48 про реєстрацію за ПП «МВ Груп» права власності на Прохідну /3-1/, площею 20,0 кв.м., по [ADDRESS] ; - скасування запису № 2355740 від 16.08.2013 14:07:36 про реєстрацію за ПП «МВ Груп» права власності на Корпус допоміжних виробництв з навісом /Є-1/, площею 996,8 кв.м. по [ADDRESS] ; - скасування запису № 1523969 від 13.06.2013 16:25:02 про реєстрацію за ПП «МВ Груп» права власності на Цех лінії зрощення з офісом Е-1, площею 412,1 кв.м. по [ADDRESS] ; - скасування запису № 1040201 від 22.05.2013 10:43:42 про реєстрацію за ПП «МВ Груп» права власності на Цех первинної обробки сировини /Г-1/, площею 603,2 кв.м. по [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на: -Ѕ Корпусу допоміжних виробництв з навісом /Є-1/, площею 996,8 кв.м. по [ADDRESS] ; -Ѕ Цеху первинної обробки сировини /Г-1/, площею 603,2 кв.м. по [ADDRESS] ; -Ѕ Цеху лінії зрощення з офісом Е-1, площею 412,1 кв.м. по [ADDRESS] ; -Ѕ Прохідної /3-1/, площею 20,0 кв.м., по [ADDRESS] ; -Ѕ Земельної ділянки площею 1,303 га, кадастровий номер 0722881600:01:001:3567 у [ADDRESS] - Ѕ Кафе /літер А-2/, загальною площею 579 кв. м., літня площадка а1, вхідні сходи, а6, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути судові витрати з підстав, викладених в позовній заяві. Позивач та її представник в судовому засіданні заявлений позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просили відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача Приватного підприємства «МВ Груп» в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Просив відмовити в його задоволенні. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи. Подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» в судовому засіданні пояснень по суті спору не надав, щодо вирішення спору по суті покладався на розсуд суду. Представник третьої особи відділу державної реєстрації Луцької районної державної адміністрації в судовому засіданні щодо вирішення спору по суті покладався на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Щодо позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, то вона не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. 08 червня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Станом на день розгляду справи, шлюб між сторонами не розірвано. За час перебування сторін по справі в зареєстрованому шлюбі відповідачем [PERSON] набуто право власності на наступне майно: -Корпус допоміжних виробництв з навісом /Є-1/, площею 996,8 кв.м. по [ADDRESS] ; -Цех первинної обробки сировини /Г-1/, площею 603,2 кв.м. по [ADDRESS] ; -Цех лінії зрощення з офісом Е-1, площею 412,1 кв.м. по [ADDRESS] ; -Прохідна /3-1/, площею 20,0 кв.м., по [ADDRESS] ; -Земельна ділянка площею 1,303 га, кадастровий номер 0722881600:01:001:3567 у [ADDRESS] ; -Кафе /літер А-2/, загальною площею 579 кв. м., літня площадка а1, вхідні сходи, а6, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Судом достовірно встановлено, що 08 квітня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування (т. 1; а.с. 175). Відповідно до умов укладеного між сторонами договору, [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняв безоплатно у власність: - сховище (в подальшому цех лінії зрощення з офісом Е-1), - адмінбудинок, - автогараж (в подальшому Корпус допоміжних виробництв з навісом), - ПТО тракторів (в подальшому Цех первинної обробки сировини /Г-1/), що знаходяться в [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд звертає особливу увагу, що сторона позивача, посилаючись як на підставу своїх позовних вимог на той факт, що реконструкція вказаних приміщень була проведена за спільні кошти подружжя, в порушення положень статті 81 ЦПК України, не надала жодних доказів на підтвердження зазначених обставин. При цьому, сам факт збільшення вартості майна, набутого [PERSON] за договором дарування від 08 квітня 2004 року не може бути підставою визнання вказаного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки стороною позивача суду не доведена будь-яка участь (трудова або грошова) [PERSON] у реконструкції виробничих приміщень, що знаходяться за адресою по [ADDRESS] . Крім того, збільшення вартості майна можливе також внаслідок економічних чинників, таких як інфляційні процеси, загальне подорожчання майна тощо, протягом 2004-2019 років. Внаслідок чого, зазначене майно є об`єктом особистої приватної власності [PERSON] , у відповідності до положень ст. 57 СК України, а не об`єктом спільної сумісної власності подружжя Також судом встановлено, що земельна ділянка площею 1,303 га, кадастровий номер 0722881600:01:001:3567 у [ADDRESS], була виділена [PERSON] для обслуговування деревообробного виробництва. Цільове призначення земельної ділянки - для деревообробного виробництва. При цьому, вказана земельна ділянка використовується [PERSON] в його підприємницькій діяльності, а безпосередньо позивачем [PERSON] не було понесено грошових витрат на її придбання. Внаслідок чого, зазначене майно є об`єктом особистої приватної власності [PERSON] , у відповідності до положень ст. 57 СК України, а не об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначене повністю узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в Постанові від 18 травня 2016 року (№ 6-1327цс15). Крім того, судом достовірно встановлено, що Кафе /літер А-2/, загальною площею 579 кв. м., літня площадка а1, вхідні сходи, а6, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності від 12 лютого 2009 року, виданого на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 25 листопада 2008 року № 816-1, зі змінами, внесеними рішенням міськвиконкому Луцької міської ради від 05 лютого 2009 року № 80-4. Відповідно до рішення № 1 від 31 січня 2019 року [PERSON] передав до статутного копіталу ПП «МВ Груп» Кафе /літер А-2/, загальною площею 579 кв. м., літня площадка а1, вхідні сходи, а6, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд звертає особливу увагу, що відповідно до довіреності № 891 від 04 травня 2016 року [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями з усіх, без винятку питань, що стосуватимуться розпорядження, зокрема, будь-яким належним їй нерухомим майном. Внаслідок чого, відсутні підстави вважати, що кафе /літер А-2/, загальною площею 579 кв. м., літня площадка а1, вхідні сходи, а6, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] були відчужені відповідачем [PERSON] за відсутності згоди позивача - [PERSON] , оскільки нею безпосередньо було уповноважено [PERSON] на розпорядження будь-яким належним їй нерухомим майном, в тому числі, у зв`язку з відсутністю у довіреності будь-яких застережень з цього приводу - щодо об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. На переконання суду, умисні дії позивача, спрямовані на порушення права особистої приватної власності відповідача [PERSON] , необхідно оцінити як недобросовісні, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України. Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що все без виключення майно, яке позивач просила визнати спільною сумісною власністю подружжя є або особистою приватною власністю відповідача [PERSON] , або було відчужене в межах повноважень, наданих відповідачу на підставі довіреності № 891 від 04 травня 2016 року, та на законних підставах вибуло з володіння подружжя. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Щодо позовних вимог про визнання недійсними правочинів, застосування наслідків їх недійсності та визнання за позивачем права власності на майно, то суд звертає особливу увагу, що вони є повністю похідними від позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подужжя. При цьому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. А тому за таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними правочинів, застосування наслідків їх недійсності та визнання за позивачем права власності на майно є безпідставними, у зв`язку з повною відсутністю в позивача прав на все без виключення зазначене в позовній заяві майно. Внаслідок чого, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 136 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Ухвалою суду від 29 січня 2020 року відстрочено [PERSON] сплату судового збору в розмірі 10 089,60 гривень до ухвалення рішення в цивільній справі № 161/809/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , ПП «МВ Груп», треті особи КП «ВОБТІ» в особі державного реєстратора Гейзера Сергія Анатолійовича, відділ державної реєстрації Луцької РДА, [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя, про визнання недійсним правочину, застосування наслідків недійсності правочину. При цьому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. У звязку з чим, витрати, а саме відстрочена та несплачена позивачем сума судового збору стягується за судовим рішенням на користь держави.

Outcome: approved