Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку в квартирі. 22.04.16 року до суду надійшла позовна заява (в новій редакції) [PERSON] до [PERSON] про визначення розміру часток в квартирі, що є спільною сумісною власністю та припинення спільної сумісної власності на нерухоме майно. Вказує, що вона з 24.09.2006 р. по 30.06.2015 р. перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. 25.04.2008р. вони за спільні кошти придбали 3-х кімнатну квартиру за адресою м.Чернівці, вул. Героїв Майдану 65А/90, яка є спільною власністю подружжя. За спільною згодою сторін реєстрація права власності на дану квартиру здійснена на імя [PERSON] В звязку з тим, що [PERSON] в добровільному порядку відмовляється укласти угоду про виділ часток в належній сторонам квартирі і не визнає того факту, що їх частки в праві спільної сумісної власності є рівними, а тому просить: - Визначити, що частки [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 56,80 кв.м., в тому числі житловою площею 40,00 кв.м., є рівними і складають по 1/2 частки квартири. - Право спільної сумісної власності [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на квартиру [ADDRESS], загальною площею 56,80 кв.м., в тому числі житловою площею 40,00 кв.м., припинити. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01.06.2016 року дані позови були обєднані в одне провадження. 27.07.2016 року до суду надійшла позовна заява (в новій редакції) [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в якій вказував, що під час перебування в шлюбі з [PERSON], за її згоди 25.04.2008 року він придбав у [PERSON] трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана у [PERSON], який перебував у шлюбі з [PERSON] за ціною 348450 гривень, що було еквівалентно 69000 дол.США. В п.4 договору купівлі-продажу зазначено, що за погодженням сторін продаж зазначеної квартири провадиться за 14427,00 гривень, що не відповідає дійсності. Ціна квартири 14427 гривень, яка зазначена в п.4 договору, не відповідала дійсності оскільки була вказана сторонами виходячи із інвентарної вартості квартири визначеної ЧКОБТІ. А тому просить визнати недійсним п.4 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотарільного округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1679 та зареєстрований в ЧКОБТІ від 14.05.2008 року між [PERSON] та [PERSON] в частині ціни. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги за її позовом підтримав в повному обсязі, проти задоволення позову [PERSON] заперечував, просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в позові [PERSON] повністю. Представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити в його задоволенні, а позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним підтримав в повному обсязі. [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, від них до суду надійшли заяви в яких вони просили розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги [PERSON] визнають в повному обсязі. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визначення розміру часток в квартирі, що є спільною сумісною власністю та припинення спільної сумісної власності на нерухоме майно судом встановлено, що з 24.09.2006 року по 20.06.2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 червня 2014 року. 25.04.2008р [PERSON] за згодою [PERSON] було придбано у [PERSON] 3-х кімнатна квартира за адресою м.Чернівці, вул. Героїв Майдану 65А/90. Дана квартира була продана [PERSON] за згодою [PERSON] Договір купівлі-продажу квартири від 25.04.2008 року посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу [PERSON], який зареєстровано в реєстрі за №1679 та зареєстровано в ЧКОБТІ від 14.05.2008 року, що підтверджується копією договору. Дана квартира була придбана [PERSON] за час шлюбу з [PERSON], а тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Також даний факт підтверджується копією рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 березня 2015 року. Статтями 60-74 Сімейного кодексу України визначено дію презумпції спільності майна подружжя, де вказано, що частини чоловіка та дружини є рівними. Аналогічне вбачається і\~\~п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", де зазначено, що, суди, розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60-74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, - відкритті після нього спадщини. Зі змісту абзацу 3 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вбачається, що для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на збудований в період шлюбу житловий будинок не має значення, на ім'я кого з подружжя він оформлений. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 372 ч.1, ч.2 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними і у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше\~не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Враховуючи те, що між [PERSON] та [PERSON] не встановлено домовленості щодо поділу квартири, суд вважає за необхідне визначити, що частки [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 56,80 кв.м., в тому числі житловою площею 40,00 кв.м., є рівними і складають по 1/2 частки квартири. Відповідно до ч. 3 ст.372 ЦК України\~у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи вищевикладена та зазначені норми закону, суд вважає, що право спільної сумісної власності [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на квартиру [ADDRESS], загальною площею 56,80 кв.м., в тому числі житловою площею 40,00 кв.м., слід припинити. Стосовно позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним судом вважає наступне: Договір купівлі-продажу від 25.04.2008 року укладений між [PERSON] та [PERSON], був посвідчений нотаріально та складений із дотриманням норм діючого законодавства, зареєстрований в реєстрі та в ЧКОБТІ. Згідно з ч.1 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. В п.4 договору купівлі-продажу від 25.04.2008 року зазначено, що за погодженням сторін, продаж зазначеної квартири провадиться за 14427 гривень 00 копійок, які сплачені Покупцем Продавцю у формі готівки повністю до підписання цього договору. В п.8 договору зазначено, що у сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з його умов, розуміння значення цього договору, умов та правових наслідків у них однакове. В п. 12. договору зазначено, що про зміст прав та обовязків сторін за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину сторонам нотаріусом розяснені. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору. Договір містить усі істотні в розумінні ч. 1 ст. 638 ЦК України умови для таких видів договорів і підписаний [PERSON] та [PERSON], вони були присутні під час його укладання. Тобто покупець та продавець при підписанні договору купівлі-продажу не заперечували дійсність цього договору, ціну та передачу грошей до підписання договору, що вказано в договорі. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених, ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд вважає, що надані [PERSON] докази на обґрунтування його позовних вимог не доводять факту вчинення будь-яких, передбачених вищевказаними нормами, порушень при укладені договору купівлі-продажу які можуть бути підставою недійсності правочину. Таким чином, суд вважає, що в позові [PERSON] до[PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним слід відмовити. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В матеріалах справи містяться квитанції згідно яких [PERSON] сплатила судовий збір на загальну суму 365,40 гривень, які підлягають стягненню в її користь з [PERSON]. На підставі наведеного та

Outcome: approved