Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин між нею та [PERSON] , [INFO] та факту смерті останнього, заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Перевальському та Станично-Луганському районах Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків). В обґрунтування вимог щодо встановлення факту родинних відносин між нею та [PERSON] заявник посилається на те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Встановлення даного факту необхідне для реалізації юридичних прав та обов`язків заявника, породжених її родинним зв`язком з померлим [PERSON] . Заявник зазначає, що вона була в шлюбі з [PERSON] який помер [INFO] в м. Довжаськ Луганської області. В свідоцтві про укладення шлюбу їх прізвища записані російською як « [PERSON] » та « [PERSON] ». Однак у паспорті померлого його прізвище українською записано « [PERSON] », що відрізняється від написаного в паспорті заявника - « [PERSON] », в той час як в російському перекладі їх прізвища в паспортах записані однаково - « [PERSON] » та « [PERSON] », відновідно, у зв`язку із чим не надається можливим довести родинний зв`язок заявника [PERSON] та померлого [PERSON] , як дружини та чоловіка. Згідно доводів заявника, викладених в заяві, родинний зв`язок між нею та [PERSON] підтверджуються копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , копіями паспортів заявника та померлого, копією свідоцтва про народження спільної дитини заявника та померлого - [PERSON] , Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища дитини померлого та заявника - [PERSON] , її поясненнями та копією паспорта останньої. В обґрунтування вимог щодо встановлення факту смерті заявник [PERSON] посилається на те, що [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Свердловськ Луганської області, громадянин України, який на час смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [INFO] в м. Довжанськ Луганської області, Україна, причина смерті - гостре порушення мозкового кровообігу, геморагічний інсульт. У зв`язку з вищенаведеним, просить суд встановити факт, що вона є дружиною [PERSON] , який помер [INFO] в м. Довжанськ Луганської області, Україна. Крім того, оскільки Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Перевальському та Станично-Луганському районах Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) відмовив у реєстрації смерті [PERSON] , який не зміг провести цю реєстрацію через сумнів у легітимності лікарського свідоцтва про смерть, заявник також просить встановити факт смерті [PERSON] у певний час, що необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка. Заявник в судове засідання не з`явилася, просила розглядати справу без її участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі, справу просив вирішити на розсуд суду згідно законодавства. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає заяву в частині встановлення факту родинного зв`язку обґрунтованою, яка підлягає задоволенню з наступних підстав. Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.1995 року зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Так, судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 20 лютого 1974 року Свердловським міськвідділом ЗАЦС Ворошиловградської області, актовий запис № 95, бланк якого заповнено російською мовою, було зареєстровано шлюб між - « [PERSON] » та « [PERSON] », які після реєстрації шлюбу обрали шлюбне прізвище « [PERSON] » та « [PERSON] ». Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18 жовтня 1974 року в м. Свердловськ Ворошиловградської області, бланк якого заповнений російською мовою, « [PERSON] » народилася [INFO] в м. Свердловськ Ворошиловградської області, та її батьками записані « [PERSON] » та « [PERSON] ». З копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 13 серпня 2020 № 00027404761, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , після реєстрації шлюбу за актовим записом від 16 вересня 1995 року № 433, змінила прізвище на « [PERSON] ». Як вбачається з копії паспорту заявника серії [NUMBER] , виданого Свердловським РВ УМВС України в Луганській області 11 січня 2002 року, її анкетні дані записані українською як « [PERSON] », та російською - « [PERSON] ». З копії паспорту померлого серії [NUMBER] , виданого виданого Свердловським РВ УМВС України в Луганській області 08 лютого 2000 року, його анкетні дані записані українською як « [PERSON] », та російською - « [PERSON] ». Факт родинних зв`язків заявника [PERSON] та померлого [PERSON] також знаходить своє підтвердження в письмових свідченнях їх доньки [PERSON] , котра засвідчила, що [PERSON] є її матір`ю, а [PERSON] - батьком, в написанні їх прізвищ українською допущені в паспортах розбіжності, хоча в російському перекладі прізвища не відрізняються. Отже, усі в сукупності наведені докази дійсно підтверджують факт того, що [PERSON] є чоловіком [PERSON] , а розбіжності в написанні їх прізвищ в паспортах виникли внаслідок невірної транслітерації їх прізвища з російської мови на українську, у своїй основі, через недбалість осіб, які складали та видавали ці документи. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Дослідивши письмові докази, що стосутються встановлененя факту смерті в певний час, суд приходить до висновку, що заяву в цій частині також необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Факт родинних зв`язків [PERSON] з заявником [PERSON] судом встановлений під час дослідження доказів, наданих заявником в обґрунтування вимог в цій частині. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала копію лікарського свідоцтва про смерть № 280 від 20 квітня 2020 року, згідно якого [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Свердловськ луганської області, громадянин України, який на час смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [INFO] в м. Довжанськ Луганської області, Україна, причина смерті - гостре порушення мозкового кровообігу, геморагічний інсульт, що також підтверджується медичною довідкою про причину смерті № 280. Копією паспорту померлого [PERSON] серії [NUMBER] , виданого виданого Свердловським РВ УМВС України в Луганській області 08 лютого 2000 року, підтверджується, що останній на час смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Також факт смерті [PERSON] підтверджується фотознімками, зробленими на кладовищі. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Перевальському та Станично-Луганському районах Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) листом за №537/21.11-129 від 13 серпня 2020 відмовлено в проведенні реєстрації факту смерті з видачею свідоцтва про смерть у зв`язку з тим, що для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, форма якого не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Оцінюючи надані суду документи в сукупності, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Виходячи з вищевикладеного, аналізуючи в сукупності наведені докази, суд приходить до висновку, що факти смерті [PERSON] та його родинного зв`язку з [PERSON] знайшли своє підтвердження, підстав для відмови у задоволенні заяви суд не вбачає, а тому, оскільки встановлення цих фактів для заявника має юридичне значення, заява підлягає задоволенню. Таким чином,

Outcome: approved