Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

В грудні 2005 року до суду надійшла позовна заява [PERSON], яку позивач неодноразово змінював та уточнював, в остаточній редакції уточнив 16.03.2012 року, якою просив суд постановити рішення, яким визнати недійсним ордер на право заняття двокімнатної квартири, визнати приватизацію квартири [ADDRESS] незаконною, визнати свідоцтво про право власності на житло незаконним, виселити із спірної квартири [PERSON] та вселити [PERSON] у спірну квартиру. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, на те що він з 1977 року проживав у кв. [ADDRESS]. В 1975 році його мати була позбавлена батьківських прав, а батько в 1974 році був засуджений до 11 років позбавленням волі. У зв'язку з чим, позивача було відправлено в дитячий будинок, де він знаходився 1 рік, після чого його бабуся забрала додому в [ADDRESS]. Після досягнення 16 років позивачу було видано паспорт та 02.10.1989 року у якому він був зареєстрований по вищевказаній адресі. В 1990 році у відношенні [PERSON] було порушено кримінальну справу та до 1996 року позивач знаходився у місцях позбавлення волі. Спірна квартира підвідомча та належить Дніпропетровському тепловозоремонтному заводу, адміністрація якого надала Красногвардійському виконкому інформацію про те, що квартира вільна та в ній ніхто не проживає. На підставі даного документу, Красногвардійський виконком 21.02.1992 року виніс рішення про внесення квартири [ADDRESS] в списки службової житлової площі, у зв'язку з чим відбулося вселення в квартиру сім`ю відповідачів - [PERSON]. 20.02.1992 року Красногвардійський виконком видав службовий ордер на спірну квартиру. У 1996 році позивач звернувся в Красногвардійський РВДМУ УМВС України м. Дніпропетровська з проханням видати йому паспорт із пропискою. Однак в міліції після телефонного дзвінка [PERSON] позивачу пригрозили, щоб він уїжджав із міста. 18.11.1998 року ЖКО Дніпропетровського тепловозоремонтного заводу приватизував спірну квартиру та видав родині [PERSON] свідоцтво про право власності на спірну квартиру. З 1996 року по 2004 рік [PERSON] проживав в Закарпатті. З 2004 року по 2005 рік був засуджений та знаходився в місцях позбавлення волі. Позивач вважає, що його права були порушені, оскільки він був зареєстрований в спірній квартирі та не був позбавлений права користування житловим приміщенням, у зв'язку з чим, був вимушений звернутися до суду із відповідними вимогами. В березні 2008 року до Красногвардiйського районного суду м. Днiпропетровська надійшла зустрічна позовна заява, яка в травні 2008 року була уточнена, якою ВАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею у квартирі за адресою: [ADDRESS], зобов'язавши відділ громадянства, імміграції і реєстрації Красногвардійського району м. Дніпропетровська та зняти його з реєстрації за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у квартирі [ADDRESS] проживала сім'я [PERSON], що складалася з [PERSON], ( головний наймач), її сина [PERSON] та внука [PERSON] Відповідач [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 02.10.1989 року. Згідно до відповіді ІБ УМВС України у Дніпропетровській області від 30.01.2006 року відповідач знаходився у місцях позбавлення волі з 13.03.1987 року по 19.09.1989 року. З 17.08.1990 року по 17.08.1996 року за вироком Кіровського районного суду від 05.08.1992 року також знаходився у місцях позбавлення волі. Звільнившись з місць позбавлення волі, відповідач переїхав проживати до м. Хуст на Закарпатті, де мешкав до 2004 року. З 24.06.2004 року відповідач знову був засуджений на І рік 6 місяців позбавлення волі. У період, коли відповідач [PERSON] відбував покарання з 17.08.1990 року по 17.08.1996 року, його рідні - бабуся та батько померли у 1991-1992 роках. Згідно з діючим на той час законодавством, ст. 72 Житлового Кодексу України, за особами, що відбували покарання у вигляді позбавлення волі не зберігалося право на користування житлом. Такі особи виписувалися згідно вироку суду. Тому на початку 1992 року ЖЕКу ДТРЗ стало відомо про те, що звільнилася квартира за адресою: [ADDRESS]. На підставі даних паспортного столу і ЖЕКу зазначена квартира була переведена в розряд службового житла і виділена співробітнику підприємства [PERSON] та його родині на підставі ордеру № 3217 серії ІУ від 20.02.1992 року, виданому виконкомом Красногвардійської районної ради згідно рішення виконкому Кіровської районної ради № 258 від 12.02.1992 року. Квартира видавалася на склад сім'ї, що складався з чотирьох осіб. У січні-лютому 2006 року ВАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» стало відомо, що на зазначену квартиру претендує відповідач [PERSON], який нібито зареєстрований у квартирі в якості квартиронаймача починаючи з 1989 року. Однак за вказаною адресою відповідач не проживав по причині того, що знаходився у місцях позбавлення волі. Таким чином відповідач не проживав за місцем своєї реєстрації без поважних причин більш як шість місяців, квартирою не цікавився, квартплату та комунальні послуги не сплачував, а тому втратив право на користування житловою площею у зазначеній квартирі. Згідно наказу ВАТ «ДТРЗ» за № 446 від 23.05.2011 року підприємство «Відкрите акціонерне товариство «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» змінило своє найменування, відповідно до Статуту новим найменуванням заводу є Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (ПрАТ «ДТРЗ») (т.2 а.с.147,148-173). Що також підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 064594 від 26.04.2011 року (а.с.173). Ухвалою суду від 26.03.2014 року справи за позовами [PERSON] та ПАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» були об'єднані в одне провадження. Представник позивача ПАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» в судове засідання не з'явився, але від нього надійшла до суду заява про розгляд справи в його відсутність, свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в задоволенні позову ПАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» просив відмовити. Та пояснив, що після досягнення ним 16 років, йому було видано паспорт у якому він був зареєстрований по вищевказаній адресі. В 1990 році у відношенні нього було порушено кримінальну справу та до 1996 року позивач знаходився у місцях позбавлення волі. Після звільнення з місць позбавлення волі він повернувся на квартиру, але його не пустили туди. З 1996 року по 2000 рік він проживав на арендованих квартирах. А в 2000 році переїхав проживати до Закарпаття, відкіля повернувся до міста у 2004 році. З 2004 року по 2005 рік також знаходився у місцях позбавлення волі. Після звільнення звернувся до суду. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, в задоволенні позову ПАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» просила відмовити, а позовні вимоги [PERSON] просила задовольнити. Також пояснила, що позивач [PERSON] після звільнення з місць позбавлення волі повернувся до своєї квартири, де його було прописано, але його не пустили туди. У зв'язку з надходженням постійних погроз він був вимушений переїхати до Закарпаття. Його незаконно зняли з реєстрації без його згоди та без його заяви. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги ПАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» підтримав і просив задовольнити їх, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася повідомлялася належним чином про день та час судового засідання, причин неявки не повідомила. Представник третьої особи - Відділу державної міграційної служби України Красногвардійського району у м. Дніпропетровськ в судове засідання не з'явився, але надав заяву, у якій просив розглядати справу без їхньої участі. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належними чином, просили розглядати справу без їхньої участі. В судове засідання представник виконавчого комітету Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради не з`явився повідомлялися належним чином про день та час судового засідання, причин неявки не повідомив. Вислухавши сторони та свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» підлягають задоволенню, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 71 ЖК України за відсутності наймача або членів його сім'ї житлова площа зберігається протягом 6 місяців, а відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на житлову площу унаслідок відсутності понад встановлені терміни, проводиться в судовому порядку. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів № 134 від 17 січня 1992 року, квартиру [ADDRESS] включено до списку службових приміщень і закріплено за ЖКВ Дніпропетровського тепловозоремонтного заводу (т.1 а.с.72). Рішенням адміністрації та профкому Дніпропетровського Тепловозоремонтного заводу від 06.02.1992 року постановлено затверджену службову 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] надати слюсару-сантехніку ЖКВ [PERSON] зі складом сім'ї 4-х осіб (т.1а.с.58). 12 лютого 1992 року [PERSON] зі складом сім'ї: [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка, [PERSON] - дочка, був виданий ордер № 3217 серії ІV на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.57). Згідно довідки ЖКВ ДТРЗ Дніпропетровський тепловозоремонтний завод за № 24/01-Ж від 24 січня 2006 року в квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON]. [PERSON], [PERSON] (т.1 а.с.52). Окрім вказаних осіб в квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 02.10.1989 року. З 17.08.1990 року по 17.08.1996 року за вироком Кіровського районного суду від 05.08.1992 року знаходився у місцях позбавлення волі. 17.08.1996 року він звільнився з місць позбавлення волі. Після звільнення з місць позбавлення волі з 1996 року по 2000 рік він проживав на арендованих квартирах. У 2000 році відповідач переїхав проживати до м. Хуст Закарпатської області, де проживав до 2004 року, не проявляючи інтерес до спірної квартири. Переїхавши до м. Дніпропетровська, [PERSON] 24.06.2004 року був знову засуджений, і лише після звільнення, в грудні 2005 року звернувся до суду з позовом. Дані обставини підтверджені матеріалами справи та поясненнями у судовому засіданні самого позивача [PERSON] Згідно вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до п. 7 ст. 71 ЖК України (в редакції від 01.01.1984 року) жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку взяття під варту - протягом усього часу перебування під слідством і судом. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Оскільки [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі 17.08.1996 року, то право на жиле приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] зберігалося за ним до 17.02.1997 року. Однак до цього періоду він не повернувся проживати до спірної квартири та не цікавився нею. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Посилання [PERSON] та його представника щодо перешкод проживання за місцем реєстрації, суд до уваги не приймає, оскільки в судовому засіданні [PERSON] та його представником не доведено належними та допустимими доказами, що до 2005 року він цікавився спірною квартирою, а йому погрожували й не давали змоги проживати за місцем реєстрації, оскільки, як пояснив в судовому засіданні [PERSON] та його представник, він не звертався з заявами щодо погроз відносно нього до органів внутрішніх справ та з позовними заявами до суду про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом. Крім того, допитана у судовому засіданні свідок - [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) зі сторони відповідачки [PERSON] також підтвердила факт не проживання [PERSON], якого взагалі ніколи не бачила та не знає, а також пояснила, що ніяких актів про не проживання не підписувала, оскільки на той час вона була неповнолітньою особою. Що стосується пояснень свідка [PERSON] зі сторони позивача, стосовно постійної прописки [PERSON], то суд не бере їх до уваги, оскільки як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення. А тому суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування спірним жилим приміщенням. Однак, що стосується позовних вимог, щодо зняття [PERSON] з реєстрації у житловому приміщенні - кв. [ADDRESS], то вони задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Тобто рішення суду про визнання особи втратившою право користування житловим приміщення - є підставою для зняття особи з реєстрації. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] втратив право на проживання у спірній квартирі, то з огляду на вищевикладене, вимоги позивача [PERSON], стосовно вселення його в квартиру [ADDRESS] та виселення з даної квартири [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача [PERSON] щодо визнання приватизації незаконною, визнання ордеру та свідоцтва про право власності недійсними, то дані вимоги також є безпідставними і необґрунтованими, та не підлягають задоволенню, оскільки надання квартири родині [PERSON] заводом було здійснено відповідно до вимог чинного на той час законодавства на підставі рішень Кіровського та Красногвардійського райвиконкомів. (т. І, а.с.23, 72). Таким чином позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позовні вимоги позивача ПАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» задоволенні, то з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по справі у розмірі 16 грн. 00 коп. Що стосується судових витрат за позовом [PERSON], то оскільки у задоволенні даного позову було відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачеві судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved