Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], за участю Служби у справах дітей Барської районної державної адміністрації, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про відібрання дитини. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2014 року визнано місце проживання сина [PERSON] з нею, його матір'ю. Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02 лютого 2015 року. Згодом [PERSON] звернувся до суду з заявами про скасування вищевказаного рішення за нововиявленими обставинами, про роз'яснення рішення та про винесення додаткового рішення суду, однак в задоволенні їх було відмовлено. Разом з тим, дані заяви затягували виконання рішення суду та позбавляли позивача вчасно отримати копію рішення від 27 листопада 2014 року. [PERSON] зазначає, що вона не отримала виконавчий лист для примусового виконання рішення суду, оскільки рішення не містить способу виконання. Оскільки відповідач добровільно виконати рішення суду не бажає, тримає дитину під особистим контролем, не надає доступу до участі у вихованні сина, що порушує права позивача, як матері, та права дитини, тому [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить відібрати у [PERSON], що проживає в [ADDRESS], сина [PERSON], [INFO], зобов'язавши відповідача передати [PERSON], [INFO], їй, його матері, а також стягнути з [PERSON] на її користь витрати по справі, що становлять сплату судового збору в сумі 551,20 грн. та витрати по наданню юридичної допомоги в сумі 3 тис. гривень. Ухвалою суду від 18 серпня 2016 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради, Служби у справах дітей Барської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, об'єднавши їх в одне провадження. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що 15 жовтня 2000 року між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого вони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. В червні 2012 року рішенням суду шлюб між ними був розірваний. Оскільки [PERSON] вихованням дитини не займалася, тому син проживає разом з ним з липня 2012 року в м. Вінниці, де ходить в школу, до репетиторів. Також, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2013 року з [PERSON] на його користь було стягнуто аліменти на утримання дитини, однак [PERSON] аліменти не сплачувала, в зв'язку з чим виникла заборгованість на період 01.05.2016 року в розмірі 17795,29 грн. На думку [PERSON], для повного, гармонійного розвитку та виховання сина його необхідно залишити проживати з ним, оскільки мати байдуже відносить до долі сина. Також існує три висновки органу опіки та піклування ВМР про доцільність визначення місця проживання сина з батьком. [PERSON] зазначає, що він має кращі побутові умови та матеріальний стан, син до нього більш прихильний, він ставиться до нього з любов'ю та повагою, а [PERSON] більшу частину свого життя ніде не працювала, вихованням дитини майже не займалась, його долею не цікавилася, тому не взмозі забезпечити дитину належними умовами для виховання та розвитку. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернувся в суд з даним позовом та просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з батьком - [PERSON]. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] свої позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Зустрічний позов не визнали, надали письмові заречення та пояснили, що [PERSON] самовільно забрав у неї сина та утримує його до цього часу. Згоди на проживання сина з батьком, вона не давала. [PERSON] взяв дитину на вихідні та не повернув. Також зазначила, що [PERSON] чинив їй перешкоди в зустрічі з дитиною, зокрема в дитячому садочку та Вінницькій ЗОШ №11, тобто забороняє бачитись з сином, брати участь в його вихованні та спілкуванні. Матеріально вона забезпечена. Просили відмовити [PERSON] в задоволенні його позову. Представник відповідача - позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала та пояснила, що [PERSON] місце проживання дитини без згоди матері не змінював, викрадення дитини не вчиняв, то підстав для відібрання дитини немає. Також позивачем-відповідачем не надано жодного доказу того, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводиться з дитиною, зловживає алкоголем чи експлуатує дитину. Просила відмовити [PERSON] в задоволенні її позову. Зустрічні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов [PERSON] задовольнити. В судовому засіданні представник Служби у справах дітей ВМР - Бойко М.П. підтримала висновки органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 14.07.2016 року та від 11.11.2016 року. Представник Служби у справах дітей Барської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надіславши на електронну адресу суду заяву з проханням розглядати справу без його участі. При прийнятті рішення просить врахувати інтереси мололітньої дитини. Вислухавши пояснення позивача-відповідача [PERSON], її представника [PERSON], представника відповідача - позивача [PERSON], представника Служби у справах дітей ВМР - Бойко М.П., дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 15 жовтня 2000 року між сторонами було зареєстровано шлюб виконавчим комітетом Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 14. З свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 10.10.2007 року виконавчим комітетом Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області, суд вбачає, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Судом встановлено, що шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] був розірваний рішенням Барського районного суду Вінницької області від 06.06.2012 року (а.с. 8). Слід зазначити, що на підставі виконавчого листа № 127/19643/13-ц, виданого 14.03.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області, з [PERSON] на користь [PERSON] стягувались аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 15.08.2013 року, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 96). Так, згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів встановлено, що станом на 01.05.2016 року заборгованість [PERSON] становить 17 795,29 грн. (а.с. 97). Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.11.2014 року по справі № 125/527/14-ц, позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини був задоволений та визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON]. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини - відмовлено (а.с. 11-16). Дане рішеня було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 2 лютого 2015 року (а.с. 17-20). Так, зі змісту вищевказаного рішення суду вбачається, що під час розгляду справи судом було встановлено, що доводи відповідача по первісному позову - позивача по зустрічному позову - [PERSON], що [PERSON] є поганою матір'ю, оскільки вона погано виховувала сина та погано піклувалась про нього, сама залишила житло, забрала сина, а після того як він забрав його у неї не проявляла зацікавленості до сина, не відвідувала та не піклувалась, тому і в подальшому не зможе впоратись із вихованням дитини, є суб'єктивними. Обставин та дій з боку позивача по первісному позову - відповідача по зустрічному позову - [PERSON], які б негативно впливали на фізичний та духовний розвиток дитини як на складову виховання, в судовому засіданні не встановлено. Заборгованість зі сплати аліментів не може свідчити про умисне невиконання батьківського обов'язку і ухилення від їх сплати, як стверджує [PERSON], враховуючи обставини справи. Також у вищевказаному рішенні суду зазначено, що дитина у віці семи років може висловити свою думку та сформулювати погляди, тому було прийнято рішення про необхідність вислухати думку дитини. В судовому засіданні малолітній [PERSON] зазначив, що сумує за мамою, хоче жити і з мамою і з папою, любить і батька, і маму. Також, дитина повідомила, що з мамою бачиться; зараз живе із батьком, [PERSON] та сестричкою [PERSON]; [PERSON] називає мамою; бабуся сказала, що мами у нього не має. [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що папа сказав директору школи маму не пускати. Дитина також зазначила, що сподівається, що батьки примиряться і вони будуть жити разом. Крім того, під час розгляду вищевказаної справи було встановлено, що [PERSON] цікавиться здоров'ям дитини, прагне займатись її вихованням, прагне зустрічей та спілкування з сином, не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, хоча в повній мірі позбавлена такої можливості. Частиною третьою статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Слід зазначити, що виконавчий лист для примусового виконання вищевказаного рішення суду не виписувався, оскільки резолютивна частина рішення не носить зобов'язального характеру. Дане рішення суду наразі досі не виконане. Разом з тим, слід зазначити, що [PERSON] звертався в суд з заявами про ухвалення додаткового рішення (а.с. 9), про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами (а.с. 21-22) та про роз'яснення рішення суду від 27.11.2014 року (а.с. 34), однак йому було відмовлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач-позивач [PERSON] вчиняв різні дії аби перешкоди виконанню рішення суду від 27.11.2014 року, а саме не повертати сина матері. З матеріалів справи вбачається, що позивач - відповідач неодноразово (03.02.2015р., 09.02.2015р., 17.06.2015р., 28.12.2015р.) зверталася до [PERSON] з письмовими вимогами про добровільне виконання вищевказаного рішення суду, а саме повернення їй сина [PERSON] (а.с. 6, 7, 24, 25, 30), проте вони були залишені без відповіді та виконання. В зв'язку з цим, [PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з заявою про встановлення порядку і способу виконання рішення суду від 27.11.2014 року, однак їй було відмовлено (а.с. 31). Дана ухвала набрала чинності 09.03.2016 року. Факт перебування дитини у відповідача-позивача [PERSON] підтверджується характеристикою ЗОШ І-ІІІ ступенів №11 від 05.05.2016 року (а.с. 95), в якій зазначено, що [PERSON] проживає разом з батьком, який цікавиться життям та навчанням сина; має робоче місце вдома; є членом батьківського комітету класу; відвідує батьківські зботи. Мати зустрічалася з сином 18.03.2016 року, виявила зацікавленість у його житті та навчанні. В 2015 році мати відвідувала сина в школі десять разів. Відповідно до акту обстеження умов проживання [PERSON] від 14.06.2016 року, складеного комісією з числа працівників служби у справах дітей Вінницької міської ради та Вінницького міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, будинок складається з двох кімнат, належно умебльований. Санітарний стан - задовільний. Стосунки в сім'ї доброзичливі, для дитини створені умови проживання, виховання та навчання (а.с. 158). Згідно висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 14.07.2016 року, необхідно врахувати думку дитини [PERSON], [INFO], при вирішенні спору по справі № 127/8319/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини та передачу сина на виховання матері, є доцільним (а.с. 115-117). Зі змісту даного висновку вбачається, що син [PERSON] з травня 2012 року по теперішній час проживає з батьком [PERSON] та перебуває на його утриманні та вихованні. У даний час батько з дитиною мешкає у [ADDRESS], у приватному будинку, який орендується. Батько дитини [PERSON] працює у ТОВ «ЛАРД+» на посаді директора виробничого підприємства. Мати дитини [PERSON] проживає у с. Маньківці Барського району Вінницької області. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини малолітній [PERSON] повідомив, що любить свою маму, не заперечує проти того, щоб зустрічатися та проводити з нею свій вільний час, але хотів би проживати з батьком. Разом з тим, відповідно до висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 11.11.2016 року, на даному етапі визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON] є недоцільним. Так, зі змісту висновку вбачається, що хлопчик проживає з батьком у [ADDRESS], у приватному будинку, який на праві власності належить батьку дитини. На засіданні комісії [PERSON] зазначив, що любить обох батьків, тому йому складно вибрати когось одного з них, з ким би він хотів проживати (а.с. 195-198). Суд звертає увагу на те, що висновки органу опіки та піклування Вінницької міської ради мають рекомендаційний характер для суду і не є обов'язковими. Разом з тим, на даний час є чинне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.11.2014 року по справі № 125/527/14-ц, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON]. Проте [PERSON] ухиляється від виконання даного рішення. Згідно ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Частиною першою ст. 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Таким чином, варто зазначити, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю [PERSON], тобто дитина з відповідачем -позивачем проживає не на підставі рішення суду, що є підставою для відібрання дитини і повернення її матері. Отже, враховуючи рішення суду від від 27.11.2014 року та висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 14.07.2016 року, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON], оскільки дії [PERSON] є протиправними. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 6 - 9 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Вище вказаною Декларацією прав дитини, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст. 161 СК України). Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні (ст. 157 СК України). Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитини, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларація прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Судом прийнято до уваги, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. На що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 18 Постанови Пленуму від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Судом прийнято до уваги, що вирішуючи даний спір, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своєї дитини, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому судом враховано, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, вік дитини та її прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З матеріалів справи суд вбачає, що [PERSON] є власником ? частки житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 32-33). Відповідно до відмітки в паспорті громадянина України, [PERSON] з 13.10.2007 зареєстрована за вищевказаною адресою (а.с. 5). Разом з цим судом встановлено, що відповідачем-позивачем та його представником, не було надано суду жодного доказу того, що [PERSON] не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, чи своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, тобто ними не доведено обставини, які сприять розлученню малолітнього [PERSON] з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною другою ст. 60 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 та ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. При ухваленні даного рішення суд також враховує вимоги п. 2 Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) про те, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, як те визначено вище вказаною Декларацією прав дитини. Таких виняткових випадків судом не встановлено. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про відібрання дитини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача-позивача [PERSON] на користь позивача-відповідача [PERSON] слід стягнути 551,20 грн. судового збору. Також, суд зазначає, що вимога позивача-відповідача [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь витрати по наданню юридичної допомоги в сумі 3 000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки відсутні підтверджуючі докази понесення даних витрат [PERSON] В зв'язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову [PERSON], понесені ним витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: approved