Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила суд зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні власністю, а саме частиною квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], та вселити її в дану квартиру, мотивуючи свої вимоги наступним. Так позивач зазначає, що їй на праві власності належить 1/2 частина вищезазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане КП "Агроводсервіс" 23.06.2009 року. Позивач стверджує, що проживала в даній квартирі разом із [PERSON] до моменту розірвання шлюбу (а.с.22), з 2010 року відповідачем чиняться їй перешкоди в користуванні власністю. У теперішній час позивач вимушена проживати у своїх батьків в с. Ліщин, так як відповідач змінив вхідні замки і таким чином перешкоджає взагалі її доступу до квартири. Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі, зазначивши, що дійсно був змушений замініти замки на вхідних дверях через той факт, що відповідач вивезла частину спільно нажитого під час їх шлюбу майна. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 214 ЦПК України) Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.06.2009 квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а.с.5). Згідно витягу [NUMBER] від 09.07.2009 року за позивачем та відповідачем зареєстровано право спільної сумісної власності на 1/2 частки зазначеної квартири за кожним (а.с.6). В спірній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.3, 4). На момент розгляду справи, і це не заперечувалось сторонами, у зазначеній квартирі проживає лише відповідач, позивач проживає за адресою: [ADDRESS]. У той же час позивач сплачує платежі за надання комунальних послуг за користування такими у спірній квартирі, що підтверджується довідкою №1204 Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства від 14.12.2015 року (а.с.23), квитанціями банку (а.с.24, 36) та довідкою з місця роботи позивача - Житомирської обласної дитячої лікарні про утримання коштів у погашення заборгованості (а.с. 35). Відповідно до вимог ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ЖК України, зокрема у ст.150 ЖК України, визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Ч. 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, проаналізувавши норми права, які регулюють виниклі спірні правовідносини сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення в спірну квартиру позивача, оскільки право власності останньої не скасоване та ніким не оспорене, відповідач порушує право позивача як власника на вільне користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути і судові витрати. Однак у судовому засіданні при розгляді справи позивач просила не стягувати на її користь з відповідача сплачений нею судовий збір у сумі 487,20 грн., тому суд не розглядав позовні вимоги у цій частині. На підставі викладеного та

Outcome: approved