Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом. Свої вимоги обгрунтував тим, що 11лютого1989 року між сторонами було зареєстровано шлюб міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька Донецької області, про що зроблено актовий запис № 185. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі №412/7258/2012 (провадження № 2/412/3776/2012) від 20.08.2012 року, яке набрало законної сили 31.08.2012 року, шлюб між мною та відповідачем розірвано. За час шлюбу сторони набули наступне майно: будинок, літ А - житловий будинок (дерево), загальною площею 52,4кв.м., житловою площею 24,1 кв.м., літ. Г - навіс ДСП, літ. Д - вбиральня, дошки; адреса: [ADDRESS] ; об`єкт незавершеного будівництва, житлового будинку на земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, літ.А1 - незавершений житловий будинок (фундамент), (б.бетон), літ. Б - альтанка (б.камінь), літ. В - альтанка(дерево), №1-3 огорожа (дошки, б.камінь), відсоток готовності - 6,4%, адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2611000000:05:009:0188, земельну ділянку, площею 0,1000 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель., адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2611000000:05:009:0188 та земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 0,1059 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства., адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2611000000:05:009:00207. За таких підстав позивач вважає за необхідне виділити без реального поділу в натурі та визнати право власності на Ѕ всього майна за позивачем. Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи, визначено 03.04.2019р. головуючого суддю - Польську М.В. 18.11.2019 року від представника позивача надійшла заява про залишення позову в частині визнання права власності на 1/ 2 частини земельної ділянки, площею 0,1000 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2611000000:05:009:0188 та на Ѕ земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 0,1059 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2611000000:05:009:00207 - без розгляду, оскільки допущені технічні помилки в кадастрових номерах земельних ділянок, які підлягають усуненню у встановленому порядку. 20.11.2019 року представник позивача уточнила позовні вимоги. Ухвалою суду від 28.11.2019 року позовну заяву в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/ 2 частини земельної ділянки, площею 0,1000 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2611000000:05:009:0188 та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 0,1059 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2611000000:05:009:00207 - залишено без розгляду. Представник позивача надала пояснення суду, а в подальшому в судове засідання 28.11.2019 року не з`явилася, проте направила суду заяву, за змістом якої уточнені позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. В п`ять судових засідань відповідач не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому порядку, всі конверти з повістками повернуті поштовим зв`язком до суду без вручення адресату. Відповідач також викликалась до суду через оголошення на сайті судової влади. Однак, з часу перебування справи у провадженні Яремчанського міського суду, тобто 2016 року, відповідач до суду взагалі не з`являлася, розглядом справи в суді не цікавилася, клопотань для встановлення певних фактів судом не подавала. З урахуванням положень ст.280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20.08.2012 року, яке набрало законної сили (а.с.6), шлюб зареєстрований з 11.02.1989 року між сторонами розірвано. Згідно договору купівлі продажу від 14.11.2002 року (а.с.7), копії витягу з реєсру прав власності на нерухоме майно (а.с.8) та інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.9-11, 12-13), відповідач [PERSON] є власницею житлового будинку (літ.А) та об`єкту незавершеного будівництва (літ. А1), що знаходяться в [ADDRESS] . Частиною другою статті 112 ЦК України УРСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» - розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України). Згідно з ст. 16 Закону України «Про власність», який був чинним з 15.04.1991 по 20.06.2007 - майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. За ст. 22 КпШС - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, що закріплено у ч.1 ст.28 КпШС України. Аналогічні норми містяться і у Сімейному Кодексі України, який діє на час розгляду спору, та ЦК України. Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 3ст. 368 ЦК України, ч. 1ст. 60 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 1ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п.24 вищевказаної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них. За правилами ч. 3 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року N 6-2333цс15). Згідно роз`яснень Верховного Суду України наданих в п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Отже, судом під час розгляду даної справи встановлено, що все вищевказане майно, яке є предметом даного спору, є їхнім спільним майном. А тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають до задоволення. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зважаючи на оцінення всіх доказів в сукупності, суд прийшов до переконання позовні вимоги підлягають до задоволення. Позивач належним чином обґрунтував та довів перед судом порушене право та підставність для їх задоволення. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі викладеного ст. КЗпШС та СК України, ЦК України,

Outcome: approved