Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~В квітні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. \~ \~ \~ \~В позовній заяві позивачка вказала, що проживає та є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Гранична Нова, 14 в м. Чорткові Тернопільської області. В листопаді 1998 року за вказаною адресою зареєструвався відповідач [PERSON], однак вже більше року в будинку не проживає, оскільки виїхав за кордон. Його реєстрація в будинку створює незручності для [PERSON], оскільки їй доводиться сплачувати комунальні послуги в більшому розмірі. Тому вона просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову, просить справу розглядати без його участі у звязку з виїздом за межі України. Суд, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 14 по вул. Гранична Нова в м. Чортків Тернопільської області, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 24 грудня 2016 року, Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24 грудня 2016 року та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 46300455 від 24 грудня 2016 року. В будинку позивачки значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], який фактично там не проживає і будинком не користується більше року. Актами про встановлення факту непроживання від 20 січня 2017 року, 4 вересня 2017 року, 12 лютого 2018 року встановлено, що [PERSON] по місцю реєстрації (вул. Гранична Нова, 14 м. Чортків) не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує. На даний час проживає за кордоном. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. \~ \~ \~ \~Виходячи з наведеного, позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що [PERSON] без поважних причин не користується житлом понад один рік. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність повернення [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704,80 гривень згідно квитанції АТ "Ощадбанк" № 155 від 19 лютого 2018 року, що становить 352 гривні 40 копійок. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved