Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

В серпні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Таборівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності на частку житлового будинку в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що [INFO] помер її дід [PERSON]. За життя останній склав заповіт, який був посвідчений 06.06.2000 року секретарем виконавчого комітету Таборівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області. Згідно даного заповіту він заповів: - право на земельну частку (пай) в землях колективного сільськогосподарського підприємства «Таборівка» - позивачу; - житловий будинок [ADDRESS] - позивачу та [PERSON] в рівних частках кожній. Позивач є спадкоємцем за заповітом, яка спадщину прийняла в передбаченому законом порядку, частково її оформила. Проте, нотаріус відмовляє їй в оформленні спадкових прав щодо частки житлового будинку в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на нього. Разом з тим, обумовлений будинок належав спадкодавцю на підставі переселенського акту від 1991 року, затвердженого головою виконавчого комітету Вознесенської районної ради. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на 19/42 частки вищевказаного будинку, що визначена з урахуванням обов'язкової частки в спадщині, яку мала дружина померлого [PERSON] Ухвалою суду від 16.12.2015 року до участі в справі в якості відповідачів залучено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася. Надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Згідно заяв, що надійшли на адресу суду, просили розглянути справу за їх відсутності, не заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] Представник Таборівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що [INFO] в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області помер [PERSON](а.с. 123). За життя останній склав заповіт, який був посвідчений 06.06.2000 року секретарем виконавчого комітету Таборівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області. Згідно даного заповіту він заповів: - право на земельну частку (пай) в землях колективного сільськогосподарського підприємства «Таборівка» - позивачу, - житловий будинок [ADDRESS] - позивачу та [PERSON] в рівних частках кожній (а.с. 116). Позивач, як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину в передбаченому законом порядку, частково її оформила. Так, 14.11.2001 року державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори, в.о. державного нотаріуса Другої Вознесенської державної нотаріальної контори, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке складалося з права на земельну частку (пай) в колективному сільськогосподарському підприємстві «Таборівка». Проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку житлового будинку в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа, який підтверджує належність спадкового майна спадкодавцю. Згідно п. 5 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відносини спадкування за встановлених судом обставин регулюються положеннями ЦК УРСР (1963 року), чинного на час відкриття та прийняття спадщини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За загальним правилом, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та які не припинилися з його смертю. З положень ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України (1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він подав відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинив дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном. Матеріали справи вказують на те, що [PERSON], як спадкоємець за заповітом, належним чином прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] (а.с.109). Крім того, судом встановлено, що право на обов'язкову частку в спадщині має [PERSON] - дружина померлого. Остання спадщину прийняла в передбаченому законом порядку, частково її оформила. (а.с. 110, 121). Разом з тим в матеріалах справи є достатні докази, що підтверджують факт належності спірного будинку [PERSON], а саме: копія переселенського акта від 1991 року, затвердженого головою виконавчого комітету Вознесенської районної ради, за яким житловий будинок [ADDRESS] було передано у власність [PERSON], копія довідки про повний розрахунок власника за будинок. Власник після набуття майна не зареєстрував право власності на будинок у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 9 додатку №1 інструкції Міністерства комунального господарства Української РСР "Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР" акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю належали до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадилася реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Враховуючи встановлені обставини та те, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, її право підлягає захисту в судовому порядку. При визначенні частки у житловому будинку, яку спадкує позивач, слід виходити з положень ст. 535 ЦК УРСР (1963 року) щодо обов'язкової частки в спадщині. Так, за правилами вказаної статті право на обумовлену частку мали: неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (у тому числі усиновлені), непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого. Вказаним особам належало право на обов'язкову частку в розмірі не менше двох третіх частки, яка належала б кожному з них при спадкуванні за законом. При цьому, при обчисленні розміру обов'язкової частки слід урахувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом. За такого, оскільки обов'язкова частка в спадщині, на яку має право [PERSON], становить 2/21 (1/7 (загальна кількість спадкоємців за законом ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР (1963 року)) / 2/3), за [PERSON] слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на 19/42 частки житлового будинку ((1 - 2/21)/2).

Outcome: approved