Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

До Зіньківського районного суду Полтавської області звернулась [PERSON] в особі уповноваженого представника [PERSON] із відповідним позовом до Зіньківської міської ради Полтавської області про визнання права власності, в якому просить визнати її право власності на квартиру № 1 у двохквартирному житловому будинку №9, провулок Першотравневий 2, в місті Зіньків, Полтавської області. Позивач і її представник, представник відповідача в судове засідання не з»явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені в законом встановленому порядку,тнаправили в адрес суду заяви про розгляд справи без їх участі. Судом було встановлено. Позивач [PERSON] являється спадкоємцем за заповітом після померлого громадянина [PERSON] на підставі заповіту посвідченого 03 березня 1993 року Зіньківською державною нотаріальною конторою Полтавської області за реєстровим номером 388 та успадкувала після нього житлову квартиру №1 в житловому будинку за адресою провулок другий Першотравневий №9, в м.Зіньків, Полтавської області, що підтверджується дублікатом свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 11 січня 1996 року державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори. Однак Приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» з невідомих підстав було зареєстровано за нею право власності на ? частину зазначеного будинку та виготовлено їй технічний паспорт не на успадковану нею квартиру, а на весь житловий будинок із зазначенням що їй належить ? частина вказаного будинку. Із вищезазначеним не погоджується позивач, так-як вважає, що вона фактично успадкувала за заповітом після померлого [PERSON] не ? частину житлового будинку №9, провулок другий Першотравневий, в м.Зіньків, Полтавської області, а житлову квартиру №1 у вказаному житловому будинку, а тому вона виготовила собі інший технічний паспорт. Розглянувши та дослідивши в судовому засіданні подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав: Відповідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Як вбачається з матеріалів справи, що підтверджується дублікатом свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого Державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори 11 січня 1996 року, [PERSON] являється спадкоємцем за заповітом після померлого громадянина [PERSON]. За змістом вищезазначеного свідоцтва спадкове майно на яке видано це свідоцтво складається з квартири номер один в будинку А-І, житловою площею 15,0 кв.м., тамбура, коридора І-І площею 6,7 кв.м., прихожої І-2 площею 9,7 кв.м., кімнати житлової 1-3 площею 15,0 кв.м., кухні І-І-4 площею 7,7 кв.м., сарая «Б» з погребом «б», сарая «В», ? частини огорожі, що розташовані в місті Зінькові Полтавської області провулок Першотравневий 2 номер девять на земельній ділянці Зіньківської міської ради. Таким чином суд вважає обгрунтованими доводи [PERSON] відносно того, що вона успадкувала не ? частину всього будинку, а саме квартиру №1 у зазначеному будинку, сарай «Б» з погребом «б», сарай «В» та ? частини огорожі, що розташовані за адресою провулок Першотравневий 2, №9, м. Зіньків, Полтавської області. Як вбачається із технічного паспорта виготовленого станом на 20 травня 2016 року, квартира №1, у двохквартирному житловому будинку№9, провулок Першотравневий 2, в місті Зіньків, Полтавської області позначеному А-І, згідно експлікації приміщень складається із коридора площею 6,7 м.кв., передпокою площею 9,7 м.кв., кімнати площею 15,0 м.кв., кухні площею 7,7 м.кв., тамбура площею 3,3 м.кв. Згідно експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку «А-1» в м.Зіньків, по вул.Гоголя, 76, розробленого Гадяцькою виробничою групою Полтавського міжміського бюро технічної інвентаризації станом на 16.11.1988 року, вбачається, що вищезазначений житловий будинок складається із двох відокремлених одна від одної квартир, в тому числі квартира №1, яка в цілому складається із позначених на поетажному плані кухні площею 5,4 м.кв. позначеної цифрами «1-3», житлової кімнати площею 15,8 м.кв. позначеної цифрами «1-4», сіни площею 19,8 м.кв. позначених цифрою «І», та квартири №2, яка в цілому складається із позначених на поетажному плані коридору площею 5,7 м.кв. позначеного цифрами «2-1», кухні площею 10,5 м.кв. позначеної цифрами «2-2», житлової кімнати площею 15,1 м.кв. позначеної цифрами «2-3», веранди площею 13,8 м.кв. позначеної цифрою «ІІ». Вихадячи із вищезазначеного суд приходить до висновку, про те, що померлій громадянці [PERSON] за життя належав житловий будинок садибного типу, по вул. Гоголя 76 в м. Зіньків, Полтавської області, який складавсь із двох відокремлених одна від одної квартир №1 та №2, кожна з окремим входом. Як передбачено нормою ст. 4 ЖК України, - жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Згідно підпункту 5 пункту б ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо обліку відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням. В даному випадку вбачається неналежне ведення обліку, відповідно до закону, житлового фонду і здійснення контролю за його використанням, що стало підставою для виникнення спору. Відповідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд вважає обгрунтованими посилання позивача щодо порушення його права власності, які не повязані із позбавленням володіння, оскільки вбачається невизнання його права власності на квартиру, як окремо визначений інвентариний обєкт. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є правомірними і обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

Outcome: approved