Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

В серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до відповідачів, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2404/0608/55-023 від 17 червня 2008 року, в тому числі: заборгованості по тілу кредиту в сумі 526052,07 грн., заборгованості по нарахованим відсоткам в сумі 84040,29 грн., звернути стягнення на квартиру № 96 загальною площею 68,8 кв. м, житловою площею 41,1 кв. м, що знаходиться по вул. Ракітній, 39 у м. Прилуки, Чернігівської області, вартістю 670800 грн., і належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, шляхом визнання за позивачем права власності на наведену нерухомість. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 16 лютого 2016 року в задоволені позову відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «Дельат Банк», вважаючи судове рішення незаконним та необґрунтованим, просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позивачем вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої прийшов до неправильного висновку про порушення процедури звернення банком до суду, а також про порушення прав неповнолітньої дитини при укладенні іпотечного договору та наявність у неї права на користування спірною квартирою. Позивач зазначає, що на час укладення іпотечного договору неповнолітня дитина не була зареєстрована в квартирі, що являється предметом іпотеки, а отже укладення договору не потребувало згоди органів опіки та піклування. Стверджує, що дитина на час укладення договору іпотеки була забезпечена іншим житлом, а реєстрація її в квартирі після укладення договору іпотеки здійснена для уникнення майнової відповідальності через небажання виконувати договірні зобовязання. Вислухавши суддюдоповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банком всупереч вимогам укладеного іпотечного договору при зверненні до суду не було дотримано 30-денний строк з дня надіслання відповідачам вимоги про усунення порушень та виконання зобовязання. Крім цього, суд першої інстанції послався на те, що задоволення позову призведе до порушення прав неповнолітньої дитини, яка має право користування спірним житлом. Суд апеляційної інстанції не може погодитись з такими висновками, зважаючи на наступне. По справі встановлено, що 17 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (первинним кредитором) та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2404/0608/55-023, відповідно до умов якого банк зобовязувався надати позичальнику кредит в сумі 40000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних, строком повернення до 17 червня 2018 року (а.с. 6-18). З метою забезпечення виконання кредитного зобовязання 17 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого визначено квартиру [ADDRESS]. На день підписання договору вартість предмету іпотеки становила 281765,00 грн., яка визначена сторонами (а.с. 19-24). 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги замість ПАТ «Сведбанк» від боржників, в тому числі відповідачів, повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами. (а.с. 40-45) ВАТ «Сведбанк» умови кредитного договору було виконано та надано позичальнику обумовлену кредитним договором суму коштів, проте позичальник своєчасно погашення кредиту та відсотків не здійснювала, у звязку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року становить 610092,37 грн., з яких тіло кредиту 23843,96 доларів США, відсотки 3809,23 долари США (а.с. 130). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 27 березня 2015 року з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість в сумі 398315,00 грн. за кредитним договором від 17 червня 2008 року № 2404/0608/55-023. (а.с. 159-160) Як свідчить повідомлення Прилуцького міськрайонного відділу ДВС від 11 травня 2016 року № 03-50/4353, станом на 11 травня 2016 року з часу відкриття виконавчого провадження боржником жодної суми в рахунок погашення сплачено не було. За висновком судової будівельно-технічної експертизи № с-385 від 22 січня 2016 року вартість спірної квартири становить 670800,00 грн. (а.с. 140-145) Умовами іпотечного договору (п. 11) визначено можливість банку звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання позичальником основного зобовязання повністю або частково. Пунктом 12 цього договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовуються один з наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається викладене в договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно приписів ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 наведеного вище закону не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється із способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Наведений висновок зроблений в постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року у справі № 6-1214-цс, а отже в силу положень ст. 360-7 має враховуватись при застосуванні таких норм права. З матеріалів справи вбачається, що 11 серпня 2015 року банком на адресу іпотекодавців - відповідачів по справі, було надіслано претензію (вимогу про дострокове повне виконання зобовязань по кредитному договору), в якій [PERSON] пропонувалось сплатити кредитну заборгованість та зазначалось про можливість процедури звернення стягнення на майно відповідно до умов іпотечного договору. Банк звернувся з даним позовом до суду 28 серпня 2015 року, тобто до спливу 30-денного терміну, що зазначався в листі-вимозі. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України судовому захисту підлягають невизнані, порушені або оспорювані права. Апеляційний суд вважає, що доводи відповідачів про порушення їх прав на досудове врегулювання спору внаслідок недотримання позивачем строку звернення до суду жодними доказами не підтверджено, оскільки з часу винесення Прилуцьким міськрайонним судом рішення про стягнення боргу і по даний час [PERSON] жодних проплат за своїми кредитними зобовязаннями не вчиняла, чого не заперечувала в ході розгляду справи апеляційним судом. Даний спір перебував на розгляді Прилуцького міськрайонного суду майже півроку, а отже [PERSON] мала можливість погасити існуючу заборгованість повністю або частково також і в цей період часу до ухвалення оспорюваного судового рішення. Тому твердження відповідачів про те, що у випадку дотримання банком 30-денного терміну звернення до суду відповідачі мали б можливість погасити існуючу заборгованість, є припущеннями, оскільки не підтверджені доказами, а отже на них не може ґрунтуватись судове рішення. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає хибними висновки суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позову з цих підстав. Не підтверджені матеріалами справи також висновки суду першої інстанції про те, що у випадку задоволення заявленого банком позову будуть порушені права неповнолітньої дитини на користування житлом. Так, в п. 4 укладеного між сторонами іпотечного договору визначено, що іпотекодавцями враховані інтереси дітей та інших членів сімї, які мають право користування даним предметом іпотеки, а за адресою місцезнаходження предмету іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинні утримувати іпотекодавці, а також відсутні малолітні чи неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки. Як вбачається з довідки комітету самоорганізації населення № 3 мікрорайону Рокитний Прилуцької міської ради від 12 червня 2008 року (а.с. 185), у житловому будинку за адресою: вул. 30 років Жовтня, 50 у м. Прилуки станом на 12 червня 2008 року була зареєстрована відповідач [PERSON] разом з неповнолітньою дитиною [PERSON]. За адресою розташування предмету іпотеки: вул. Ракітна, 39/96 у м. Прилуки станом на 12 червня 2008 року був зареєстрований лише відповідач [PERSON] (а.с. 186) Отже, на час укладення іпотечного договору неповнолітня дитина була зареєстрована в іншому помешканні і мала саме в ньому право користування житлом. Реєстрація неповнолітньої [PERSON] у спірній квартирі після укладення договору іпотеки і без згоди іпотекодержателя не створює для неї права користування предметом іпотеки і не може свідчити про порушення прав неповнолітньої дитини при укладенні іпотечного договору. Таким чином, апеляційний суд вважає, що ці наведені судом першої інстанції мотиви для відмови в задоволенні позову також являються хибними, оскільки спростовуються наданими стороною позивача доказами про відсутність порушених прав неповнолітньої особи на користування спірним житлом. Вирішуючи питання про необхідність застосування в ході розгляду даної справи правової позиції, що висловлена Верховним Судом України у справі за № 6-1851 цс 15, як підставу для відмови в задоволенні даного позову, на чому наполягала сторона відповідачів, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно із ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у ст. 335 та 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав. При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. В ході розгляду справи апеляційним судом [PERSON] категорично заперечувала проти визнання за банком права власності на спірну квартиру в будь-який спосіб, в тому числі і в порядку позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, вказуючи, що єдиним можливим, на її думку, варіантом врегулювання даного спору є погашення нею існуючої заборгованості без можливих змін щодо власника помешкання. Таким чином, виходячи з того, що висловлена Верховним Судом правова позиція не свідчить категорично про неможливість визнання за позивачем права власності у випадку невизнання або оспорення його іншою особою, право звернення фізичної або юридичної особи до суду обмеженим бути не може, а відповідач не погоджується на позасудове врегулювання спору, що особисто підтверджено нею в ході судового розгляду апеляційним судом, колегія суддів вважає, що банком правильно обраний спосіб захисту шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється із способом звернення стягнення, оскільки такий спосіб передбачено іпотечним договором, що укладений сторонами. Твердження сторони відповідача про недотримання позивачем можливості позасудового врегулювання питання є хибним, оскільки в листі-вимозі до родини [PERSON] банк зазначав про всі можливі способи звернення стягнення на майно, в тому числі і про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також про здійснення виконавчого напису нотаріусом, у разі невиконання боржниками своїх зобовязань. Як зазначалось вище, жодних дій щодо погашення боргу або позасудового врегулювання питання відповідачі не вчинили, а проти визнання за банком права власності на квартиру категорично заперечують. Таким чином, колегія суддів вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, оскільки встановлено, що відповідачі мають перед банком заборгованість за кредитом, умовами іпотечного договору звернення стягнення на майно шляхом визнання за банком права власності передбачено, а проти визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, в тому числі шляхом позасудового врегулювання, відповідачі заперечують. Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення заявленого банком позову і визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру № 96, що знаходиться по вул. Ракітній, 39 у м. Прилуки, Чернігівської області. Разом з тим, апеляційний суд вважає, що не слід проводити державну реєстрацію права власності на квартиру № 96, що знаходиться по вул. Ракітній, 39 у м. Прилуки, Чернігівської області, за ПАТ "Дельта Банк" на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304VІІ, оскільки предметом спору є нерухоме майно, яке виступає як забезпечення виконання зобовязань за споживчим кредитом, що наданий в іноземній валюті, а квартира відповідачами використовується як місце постійного проживання, іншого нерухомого житлового майна [PERSON] та [PERSON] у власності не мають, загальна площа спірної квартири не перевищує 140 кв. м. Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і задовольняє позов, відповідно до правил ст. 88 ЦПК України належить провести розподіл судових витрат, а саме стягнути з кожного з відповідачів на користь держави 1827 грн. в рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 2009,70 грн. за розгляд справи апеляційним судом.

Outcome: approved