Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

В серпні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між нею та [PERSON] в грудні 2002 року, за яким вона купила квартиру, зареєстровану за адресою: [ADDRESS] , а також визнати за нею право власності на цей будинок. Вказувала, що купила за простим письмовим договором, укладеним 12 грудня 2002 року у громадянки [PERSON] зазначену квартиру і домовилася вподальшому нотаріально посвідчити такий договір. Власниця квартири отримала кошти за майно і передала квартиру для користування. Однак потім через різні обставини договір не був укладений, а [INFO] [PERSON] померла. Спадщину після її сперті прийняв [PERSON] , але він проживає в РФ і ухиляється від належного укладення договору. Посилаючись на те, що між нею та [PERSON] були домовлені та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: продавець передав покупцю майно, а покупець прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору, але продавець [PERSON] в подальшому ухилялася від нотаріального укладання договору, а потім померла, тому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу зазначеної квартири, укладеного між ними, та визнати за нею право власності на неї. Сторони в судове засідання не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, позивачка при цьому надала заяву з проханням розглядати справу без її участі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Квартира за адресою: [ADDRESS] , належала громадянці [PERSON] . Квартира нею була куплена у колгоспу ім. Шевченка за належно укладеним договором купівлі-продажу від 25 листопада 1993 року, зареєстрованим потім в комунальному підприємстві "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації". У ргудні 2002 року між [PERSON] та позивачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж цієї квартири. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час, за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 ЦК України 1963 року з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від 12 грудня 2002 року, шляхом заповнення типового бланку договору купівлі-продажу. Крім того, на підтвердження передачі коштів [PERSON] склала та видала позивачці розписки від 12 грудня 2002 року, згідно з якими вона отримала від неї кошти за квартиру в сумі 3400 доларів США. Після укладення договору позивачка почала користуватися отриманою квартирою, а нотаріально оформити договір купівлі-продажу вони вирішили в пізніший термін. В той же час, [PERSON] померла [INFO] і нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна не виявляється можливим. Відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не дає можливості [PERSON] зареєструвати своє право власності на квартиру та належним чином володіти і користуватися нею. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що сторони узгодили всі суттєві його умови, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав вважати дійсним договір купівлі-продажу будинку та визнати за позивачкою права власності на квартиру. Щодо обставин, на які посилався залучений під час розгляду відповідач в особі Шевченківської сільської Вітовського району Миколаївської області (ухвалою суду від 20 березня 2019 року він був замінений на належного відповідача - спадкоємця [PERSON] ) , суд зазначає, що вони не суперечать вимогам позивачки. Так, відповідно до наданих доказів [PERSON] перебувала з 2004 року до 2007 року перебувала на денному відділенні Територіального центру соціального обслуговування. Також, у зазначеній квартирі в 2012 - 2013 роках проживала сім`я [PERSON] . Ці обставини не спростовують позовних вимог і посилань позивачки та надані нею докази про укладення договору купівлі-продажу. Відповідно до її письмових пояснень вона не відразу вселилася до квартири. Тільки після проведення робіт та укладення договорів з комунальними підприємствами в 2014 році до квартири вселилася дочка з чоловіком, який і був зазначений власником особового рахунку при укладенні договорів з комунальщиками. На підтвердження цього представила оригінали укладених договорів. До того у квартирі проживали інші особи. З врахуванням викладеного,

Outcome: approved