Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

[PERSON] зернулась до суду з даним позовом про стягнення моральної шкоди. В позовній заяві позивач зазначила, що 27.02.2016 року вона уклала шлюб з [PERSON] , від спільного проживання [INFO] у них народилась донька [PERSON] . 20.08.2018 року чоловік взяв дитину для прогулянки та не повернув її, не дає їй жодної можливості спілкуватися з дитиною, навіть не дозволяє її навідувати. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13.03.2019 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано, визначено місце проживання дитини з нею. Рішенням суду від 26.11.2019 року вирішено відібрати у батька [PERSON] малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , та повернути дитину її матері [PERSON] за місцем її проживання, рішення допущено до негайного виконання. На виконання вказаного судового рішення державним виконавцем 29.11.2019 року було відкрито виконавче провадження № 60750537. 04.12.2019 року виконавець разом із нею, представниками органу опіки та піклування, поліцією з`явився до місця проживання [PERSON] , який вдома з дитиною не перебував. 10.12.2019 року [PERSON] повідомив, що дитина разом з бабусею виїхала на відпочинок до санаторію в м.Трускавець. Вона також виїхала до м.Трускавець де дізналась, що дитина з бабусею 10.12.2019 року з`їхала з готелю, у зв`язку з чим вона подала в поліцію заяву про викрадення дитини. 16.12.2019 року державний виконавець разом із нею, представниками органу опіки та піклування, поліції знову з`явився до місця проживання [PERSON] , однак ані боржника, ані дитини в будинку не було. 11.01.2020 року вони знову прибули до місця проживання [PERSON] , який почав застосовувати до неї фізичну силу. Й в подальшому всі спроби приїзду до боржника позитивних результатів так і не дали. Вважає, що державний виконавець не проводив повного комплексу заходів задля встановлення справжнього місцезнаходження дитини та достатніх засобів для виконання судового рішення, як наслідок постановою від 17.01.2020 року закінчив виконавче провадження у зв`язку з чим вона звернулась до суду зі скаргою на рішення виконавця. Після подання скарги ДВС з власної ініціативи виконавче провадження поновила, що свідчить про протиправні дії з боку виконавчої служби. При цьому рішення суду до теперишнього часу не виконано, дитина перебуває у [PERSON] , вона позбавлена можливості бачитись з донькою, що призвело її до відчаю, моральних страждань, не може нормально працювати, виконувати належним чином покладену на неї роботу, всі її думки зводяться до одного, як її дитина. Все навколо нагадує їй про доньку, вона хвилюється чи дитина її не забула, як з нею поводяться, дівчинка потребує щоденної жіночої ласки і турботи, материнської ласки. Вказані душевні страждання є тривалими у часі, тривають й до тепер, та невідомо коли закінчаться. Вважає,?що сукупність дій які вчинив державний виконавець були проведені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», виконавець своїми діями знехтувала не лише принципи, якими повинен керуватися державний виконавець під час виконання своїх прямих обов`язків, не захистив інтереси дитини, а й порушив саму суть інституції державної виконавчої служби, яка полягає у примусовому виконанні судових рішень. Просить стягнути з відповідача на її користь 100 тис. грн. у відшкодування завданої моральної шкоди. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач позов не визнав, надав відзив на позовну заяву, просив в задовленні позову відмовити, оскільки державним виконавцем вживались всі можливі заходи з виконання рішення суду. Так, 29.11.2019 року було відкрито виконавче провадження про відібрання дитини у батька та повернення матері, [PERSON] .. 02.12.2019 року на адресу боржника направлено вимогу державного виконавця із зазначенням дати та часу проведення виконавчих дій, залучено працівників органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій. 04.12.2019 року державним виконавцем разом із вказаними представниками проведено перевірку виконання рішення боржником [PERSON] , а саме виїздом за місцем його проживання та дитини, встановлено, що на час проведення виконавчих дій боржник та дитина за місцем проживання відсутні, про що складено відповідний акт. 05.12.2019 року боржнику направлено вимогу про повідомлення державного виконавця про стан виконання рішення суду, в разі невиконання якого його зобов`язано 10.12.2019 року о 08-00 год. забезпечити свою присутність та присутність дитини за місцем їх проживання, з метою передачі дитини матері. 10.12.2019 року державним виконавцем повторно було здійснено виїзд на місце проживання боржника та встановлено, що дитина з бабусею знаходиться на відпочинку у м.Трускавець, термін відпочинку з 08.12.2019 по 28.12.2019 року. 12.12.2019 року виконавцем направлено до Коростенського міськрайонного суду подання про оголошення розшуку дитини, і на боржника накладено штраф в розмірі 3400,00 грн.. 16.12.2019 року виконавцем здійснено виїзд за місцем проживання боржника, однак останнього вдома не було, про що складено відповідний акт. 09.01.2020 року направлено вимогу до Коростенського ВП про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, та в подальшому відкрито кримінальне провадження за ч.1 ст.382 КК України. 11.01.2020 року здійснено черговий вихід за місцем проживання боржника, із залученням працівників органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування, [PERSON] відмовився виконати рішення суду. 15.01.2020 року Коростенським міськрайонним судом відмовлено в оголошенні дитини в розшук. 06.02.2020 року виконавець, з представниками органів внутрішніх справ та органу опіки та піклування, здійснив виїзд за місцем проживання боржника, за результатами вказаного виїзду встановлено, що дитина перебуває в будинку, однак [PERSON] відмовився виконувати судове рішення, мотивуючи тим, що рішення суду не набрало законної сили, про що складено відповідний акт. На підставі ухвали Житомирського апеляційного суду від 12.02.2020 року про зупинення виконання рішення суду від 26.11.2019 року, виконавцем 05.05.2020 року зупинено виконавче провадження, однак 21.05.2020 року виконавче провадження було поновлено. 02.06.2020 року, 25.06.2020 року, 02.07.2020 року, 09.07.2020 року, 16.07.2020 року, 18.08.2020 року та 24.09.2020 року здійснено виїзд за місцем проживання боржника, однак боржник перешкоджав виконанню рішення суду, посилаючись на відсутність дитини, її хворобу тощо. 29.10.2020 року, 23.11.2020 року виконавець дитину за місцем проживання боржника не виявив, тому 23.11.2020 року скерував до суду подання про оголошення розшуку дитини. Вважає, що виконавцем вживались всі необхідні заходи відповідно до чинного законодавства з метою виконання судового рішення, до того ж дії державного виконавця не були визнані неправомірними, а саме невиконання рішення суду не може ототожнюватися із завданою шкодою, так як не втрачена можливість відібрати малолітню дитину та передати її матері, тому тривале невиконання рішення не є моральною шкодою. Позивачем надано письмове заперечення на відзив з посиланням на те що твердження відповідача є безпідставними. Відповідачем подано відповідь на письмові заперечення. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , від спільного проживання [INFO] у них народилась донька [PERSON] . Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13.03.2019 року шлюб між ними розірвано, визначено місце проживання їх дитини: [PERSON] , [INFO] з матір`ю, [PERSON] . Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомисрької області від 26.11.2019 року вирішено відібрати у батька [PERSON] малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , та повернути дитину її матері [PERSON] за місцем її проживання, рішення допущено до негайного виконання. На виконання вказаного рішення суду позивач отримала виконавчий лист, який пред`явила до примусового виконання до Коростенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), 29.11.2019 року відкрито виконавче провадження № 60750537, державним виконавцем здійснювались заходи щодо виконання рішення суду про відібрання дитини у батька та повернення матері [PERSON] , зокрема: направлялись вимоги із зазначенням дати та часу проведення виконавчих дій, залучались працівники органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій, здійснювалися неодноразові виїзди на місце проживання боржника, накладався штраф на боржника, зупинялось та в подальшому поновлювалось виконавче провадження, виконавцем направлено вимогу до Коростенського ВП про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, направлені до суду подання про оголошення розшуку дитини та примусове проникнення до житла, при цьому рішення суду так і не виконано. В свою чергу, [PERSON] , позивач у справі, окрім усних та письмових звернень до ДВС, зверталась до суду зі скаргою на рішення державного виконавця (щодо закінчення виконавчого провадження), зверталась зі скаргою до Міністерства юстиції України щодо незаконних дій посадових осіб ДВС, цілодобову онлайн лінію довіри, залучала телебачення тощо. Частиною п`ятою статті 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно статті 129-1 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільно-процесуальним Кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право особи на відшкодування моральної шкоди гарантується Конституцією України (ст.32,56,62), ст.23 ЦК України. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначає засади виконавчого провадження, як справедливість, неупередженість та об`єктивність, а також співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, відповідно до пункту 5 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд. Тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення ЄСПЛ у справі «Піалопулос та інші проти Греції»). Також ЄСПЛ в рішенні у справі «Горнебі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року №18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 року №5-рп/2013); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року №11-рп/2012). В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень є складовою права на справедливий судовий захист. Порядок виконання рішення про відібрання дитини врегульовано статтею 64 Закону України «Про виконавче провадження». Під час виконання рішення про відібрання дитини державний виконавець проводить виконавчі дії за обов`язковою участю особи, якій дитина передається на виховання, із залученням представників органів опіки і піклування. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про відібрання дитини, до нього застосовуються заходи, передбачені цим Законом. Частинами 2 та 3 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що в разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Пункт 2 Розділу II Наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» № 489/20802 від 02.04.2012 року передбачає, що залучення працівників поліції у межах наданих їм повноважень здійснюється виконавцем при виконанні рішень для забезпечення публічної безпеки і порядку, запобігання, припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, ужиття заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю виконавців, фізичних осіб, що виникли при проведенні виконавчих дій щодо примусового виконання судових рішень і рішень інших органів на підставі мотивованої постанови виконавця, яка надсилається керівнику територіального органу поліції за місцем проведення виконавчої дії. У відповідності до частини 1 статті 44 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський може застосовувати фізичну силу, у тому числі спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою), для забезпечення особистої безпеки або/та безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, якщо застосування інших поліцейських заходів не забезпечує виконання поліцейським повноважень, покладених на нього законом. Аналізуючи зазначені норми закону, доводи сторін, суд дійшов висновку, що державним виконавцем не застосовано всіх необхідних дій задля повноцінного виконання рішення суду. Так, допускаючи під час проведення виконавчих дій вчинення боржником неправомірних дій, за які передбачена адміністративна (ст.173 КУпАП) та кримінальна відповідальність (ст.382 КК), державний виконавець не вимагав від поліцейських вчинення усіх можливих дій задля припинення правопорушень та виконання судового рішення - відібрання у боржника малолітньої дитини та повернення її матері (стягувачу), захищаючи при цьому інтереси дитини. Надсилаючи боржнику письмові вимоги щодо дати та часу проведення виконавчих дій, спрямованих на примусове відібрання дитини, виконавець в такий спосіб унеможливлює виконання судового рішення, як наслідок рішення суду про негайне відібрання дитини є невиконаним й до теперішнього часу. Положення Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом МЮУ від 02.04.2012 №512/5 не визначає обов`язку державного виконавця перед вчиненням виконавчих дій, зокрема відібрання дитини, письмово повідомляти боржника про час та дату виконавчих дій. В зазначеному Законі та Інструкції визначено лише обов`язок виконавця повідомляти боржника про початок виконавчого провадження. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п.2 ч.2 ст.23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п.4 ч.2 ст.23 ЦК України). Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання, як зазначив Верховний Суд в Постанові від 24.03.2020 року у справі №818/607/17. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади були сформульовані ВС у Постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. При цьому, в силу ст.1173,1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, державою, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. Належним доказом протиправних (нправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, є як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (стаття 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Наведені позивачем обставини, за оцінкою суду, спричинили позивачу душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, неможливості реалізувати та захистити свої права, оскільки рішення суду про негайне відібрання дитини не виконано й до теперішнього часу, тобто заподіяли їй моральну шкоду, яку оцінює у розмірі визначеному позивачем - 100 тис. гривень, що буде достатнім, розумним та справедливим для відшкодування даного виду шкоди. Суд не вбачає підстав щоб не погодитися з доводами позивача. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищенаведені обставини та аналізуючи норми закону, суд дійшов до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved