Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до СТОВ «Старт» про визнання недійсним правочину - додаткового договору від 17 червня 2014 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем, який був зареєстрований 21 червня 2014 року реєстраційною службою Барвінківського районного управління юстиції у Харківській області, до договору оренди земельної ділянки, площею 10,1702 га, розташованої на території Іллічівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, кадастровий № [NUMBER] , який був укладений 20 червня 2006 року між [PERSON] та відповідачем, зареєстрованого 02 березня 2007 року у Барвінківському районному відділі реєстрації земель за № 040768400034. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що вона є спадкоємцем померлого [INFO] [PERSON] \~та 02 жовтня 2015 року отримала свідоцтво на право на спадщину і здійснила державну реєстрацію права власності на зазначену вище земельну ділянку. Разом з тим, як вказує позивач, ч. 2 ст. 770 ЦК України та п. 38 вищевказаного договору оренди землі передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни або розірвання договору. 08 жовтня 2015 року [PERSON] з метою розірвання договору оренди № 040768400034 звернулася до СТОВ «Старт»,\~ але відповідач відмовився вирішити це питання добровільно, пославшись на те, що крім договору оренди, укладеного 20 червня 2006 року та зареєстрованого 02 березня 2007 року у Барвінківському районному відділі реєстрації земель за № 040768400034, було укладено також додатковий договір до вказаного договору оренди від 17 червня 2014 року, який був зареєстрований 21 червня 2014 року реєстраційною службою Барвінківського районного управління юстиції у Харківській області. Відповідно до додаткового договору сторони правочину внесли зміни до п. 38 договору оренди землі, згідно яким яких перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни або розірвання цього договору. Позивач посилається на те, що будь яких інших договорів, окрім договору оренди земельної ділянки, площею 10,1702 га, який був укладений 20 червня 2006 року, щодо цієї земельної ділянки [PERSON] не укладав, підпис на додатковому договорі від 17 червня 2014 року до вказаного договору оренди землі [PERSON] не належить. У зв`язку з викладеним позивач змушена звернутися до суду за захистом свої прав та просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник\~ відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала. В обґрунтування заперечень зазначила, що між [PERSON] та СТОВ «Старт», крім договору\~ укладеного 20 червня 2006 року, зареєстрованого 02 березня 2007 року у Барвінківському районному\~ відділі реєстрації земель за № 040768400034, було укладено також додатковий договір від 17 червня 2014 року, який був зареєстрований 21 червня 2014 року реєстраційною службою Барвінківського районного управління юстиції у Харківській області. Додатковий договір від 17 червня 2014 року був власноручно підписаний [PERSON] . Відповідно до цього додаткового договору сторони правочину внесли зміни до п. 38 договору оренди землі, згідно яким яких перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни або розірвання цього договору. У зв`язку з наведеним представник відповідача зазначила, що у [PERSON] відсутні правові підстави вимагати визнання недійсним правочину - додаткового договору від 17 червня 2014 року, а тому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 457/97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів N 2, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, Законом України «Про оренду землі». Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Згідно з ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Таким законом є Закон України «Про оренду землі», згідно ст. 13 якого договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 20 червня 2006 року між [PERSON] (орендодавець) та СТОВ «Старт» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, площею 10,1702 га, розташованої на території Іллічівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, кадастровий № [NUMBER] , яка належала орендодавцеві на підставі державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 78, виданого 25 травня 2003 року Барвінківською райдержадміністрацією. Договір зареєстровано у Барвінківському районному відділі реєстрації земель, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02 березня 2007 року № 0407684000 (а.с. 9-10). На підставі ст. ст. 125 і 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування і право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації прав і оформлюється відповідно Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно положень ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Оскільки в установленому законом порядку, який діяв на час укладення оспорюваного договору оренди землі, здійснено державну реєстрацію права оренди, договір оренди є укладеним. Пунктом 38 договору оренди землі від 20 червня 2006 року визначено, що перехід права власності на орендовану ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Зазначений пункт договору будь-ким із його учасників не оспорювався й у встановленому законом порядку недійсним не визнавався. Таким чином, сторони договору оренди землі, скориставшись своїми правами, на власний розсуд домовились, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи може бути підставою для розірвання договору. Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. З оспорюваного додаткового договору про внесення змін до договору оренди землі від 17 червня 2014 року, який був зареєстрований 21 червня 2014 року реєстраційною службою Барвінківського районного управління юстиції Харківської області, укладеного [PERSON] та СТОВ «Старт», вбачається, що сторони\~ внесли зміни до п. 38 договору, виклавши його в новій редакції, а саме: «Перехід прав власності на орендовану ділянку не є підставою для зміни умов або розірвання цього договору». Позивач оспорює підпис [PERSON] на оспорюваному додатковому договорі і зазначає, що цього договору [PERSON] не укладав. Відносини сторін, пов`язані з орендою землі регулюються ЗК України, ЦК України, Законом України Про оренду землі, законами України, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст. 2 Закону України Про оренду землі»). Згідно статтям 13 19 Закону України Про оренду землі договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов`язання, відповідно до яких орендодавець за плату «розмір якої, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду, індексації передбачається умовами договору, які не можуть суперечити законам України», передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору і вимог ст. 210 ЦК України, ст. 125 ЗК України щодо реєстрації договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 13 січня 2017 року за клопотанням позивача у\~ справі № 611/195/16-ц було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: чи виконано підпис у додатковому договорі про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, укладеного 17 червня 2014 року між\~ [PERSON] з одного боку, та ТОВ «Старт» в особі [PERSON] , з іншого боку, самим [PERSON] чи іншою особою. Відповідно до витребуваного за клопотанням позивача з цивільної справи Барвінківського районного суду № 611/195/16-ц висновку судово почеркознавчої експертизи № 1666/8039, наданого 24 травня 2017 року Харківським науково дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса,\~ підпис від імені [PERSON] у додатковому договорі про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, укладеного 17 червня 2014 року між\~ [PERSON] з одного боку, та ТОВ «Старт» в особі [PERSON] - [PERSON] , розташований на зворотній стороні документа у графі «Орендодавець» виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON] , а іншою особою. За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України\~ № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»\~ висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Тому суд вважає належним доказом висновок судово почеркознавчої експертизи № 1666/8039, наданий 24 травня 2017 року Харківським науково дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса. У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦПК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документу, в якому фіксуються правові наслідки. Відповідно ч. 2 ст. 297 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно\~до частини\~першої ст.\~638\~ЦК України\~договір є\~укладеним,\~якщо сторони\~в належній\~формі досягли\~згоди з\~усіх істотних\~умов договору і вимог ст. 210 ЦК України, ст. 125 ЗК України щодо реєстрації договору. Укладений договір визнається недійсним на підставі ст. 215 ЦК України при недодержанні сторонами вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. За умовами ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З вищезазначеного вбачається, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту правочину вимогам закону; додержання встановленої форми правочину; правоздатність сторін; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Враховуючи вищевикладене, у суду є всі підстави вважати що у [PERSON] не було волевиявлення на укладення зазначеного додаткового договору про внесення змін до договору оренди землі від 17 червня 2014 року, який був зареєстрований 21 червня 2014 року реєстраційною службою Барвінківського районного управління юстиції Харківської області, додатковий договір був укладений з порушенням вимог закону, поза волею [PERSON] як власника земельної ділянки, тому у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України цей договір слід визнати недійсними у зв`язку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої ч. 3 ст. 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності і про відмову в позові, оскільки позивач пропустила встановлений законом строк позовної давності. Суд вважає, що позивач не пропустила встановлений законом строк позовної давності, оскільки прийняла спадщину за законом 02.10.2015 (а.с. 18), а до суду в цій справі звернулася 14.08.2018. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач в судовому засіданні надав докази на підтвердження своїх вимог, відповідач же не надав належних доказів на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог [PERSON] , тому позовні вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню. Дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає повному задоволенню. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зобов`язаний вирішити питання про стягнення судових витрат. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані з проведенням експертизи. У відповідності\~зі ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Згідно квитанції АТ КБ „Приватбанк, яка міститься в матеріалах справи, позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений останнім судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved