Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та дозволу на виготовлення документів, в якому просить суд надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд з України за кордон, без згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON] та/або бабусі [PERSON], до досягнення дитиною повноліття. Також просить суд надати дозвіл їй, [PERSON], на оформлення без згоди батька дитини [PERSON] документів для тимчасового виїзду за межі України неповнолітньої [PERSON], до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона [PERSON], [INFO] проживала з [PERSON] у цивільному шлюбі з 2001 року. Від шлюбу мають спільну з [PERSON] малолітню доньку [PERSON],[INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] З 2011 року з [PERSON] вона не проживає. Дитина проживає разом з нею за адресою [ADDRESS] Дитина знаходиться на повному її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її фізичним, моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає. Вона неодноразово зверталась до відповідача про надання грошей на лікування доньки, так як вона часто хворіє, але відповідач ігнорував її звернення. Вказує, що дочка часто хворіє,що підтверджується випискою з історії хвороби дитячої клінічної лікарні №6 Шевченківського району міста Києва. Також вона має намір вивозити доньку, або не маючи можливості виїхати особисто з донькою, відправити [PERSON] у супроводі бабусі, її мами [PERSON] за межі України на лікування, оздоровлення та розширення її світогляду та інтелектуального розвитку. Проте батько дитини не маючи бажання самостійно, або разом зі нею вивезти дитину за кордон на лікування не надає згоди на виїзд доньки за кордон зі мною, що суперечить інтересам дитини. Вона неодноразово просила відповідача про надання такого дозволу, та написала заяву про усунення перешкод для виїзду їхньої дитини [PERSON] за кордон,що було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Але у відповідь чула, що дозволу не отримаю, а заяву відповідач не прийняв. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні подала заяву про збільшення позовних вимог, просить суд надати тимчасові виїзди малолітній [PERSON], [INFO] у супроводі мами чи бабусі за межі України до країн Франція, Іспанія, Італія, Словаччина, Єгипет, Греція, Хорватія, Турция, Об'єднанні Арабські Емірати, Таїланд, Ізраїль в періоди зазначені в позові та виготовляти документи для тимчасового виїзду до цих країн без згоди та супроводу батька. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та подав суду заперечення, в яких вказав, що вважає позовні вимоги безпідставними, надуманими та такими, що не відповідають реальним обставинам справи. Просить суд взяти до уваги, що, окрім, вже встановлених судами фактів надання дозволів на оформлення проїзних документів та шенгенської візи у 2013 році, 30.11.2016 року він також надав ще один дозвіл на оформлення прохідних документів, відкриття віз і тимчасову поїздку до об'єднаних Арабських Еміратів. Оригінал даного дозволу був направлений позивачу 30.11.2016 року і отриманий нею 30.12.2016 року. У зв'язку з тим, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що в період проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю в них народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] З 2011 року [PERSON] з [PERSON] не проживає. Дитина проживає разом з позивачкою за адресою [ADDRESS] Дитина знаходиться на повному утриманні позивачки. Дитина часто хворіє,що підтверджується випискою з історії хвороби дитячої клінічної лікарні №6 Шевченківського району міста Києва. Статтею 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість надана Верховною радою України. Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно вимог частини третьої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень цієї Конвенції, дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи. Згідно принципів 4 та 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюция 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Як встановлено частиною третьою статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до вимог частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як убачається з матеріалів справи позивач [PERSON] з 2013 року неодноразово зверталася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон їх неповнолітньої дитини без згоди батька. Рішеннями суду, які набрали законної сили їй було відмовлено в задоволенні позову з підстав, що позивач не вказала конкретно державу та проміжок часу перебування дитини у цій державі, а також суд встановив, що відповідач нотаріально посвідчував заяви про надання згоди на виїзд дитини. Враховуючі всі обставини у даній справі в сукупності, суд приходить до висновку , що відповідні права дитини підлягають захисту. Судом встановлено, що батько з донькою не спілкується з 2011 року. Необхідність забезпечити дитині можливість здійснення права на вільне пересування, в т.ч., із перетинанням державного кордону України у супроводі матері виникла ще в 2013 році, коли позивач вперше подала до суду позов. Раніше надані відповідачем нотаріально завірені згоди на виготовлення шенгенської візи та проїзних документів не забезпечили дитині право на виїзд за кордон. Фактично на час прийняття рішення сторони у позасудовому порядку спір не вирішили. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач вказала держави та період часу коли дитина може тимчасово перебувати в цих державах, позов обґрунтовуює необхідністю оздоровлення та відпочинку дитини. Зазначені обставини суд визнає такими, що відповідають інтересам дитини та сприяють її повноцінному розвитку. Жодних обставин, які могли б свідчити про зворотне, судом не встановлено, як не встановлено і об'єктивних причин для ненадання відповідачем дозволу на тимчасовий виїзд своєї дочки за кордон з мотивів невідповідності такого виїзду інтересам дитини чи з будь-яких інших мотивів. Отже, враховуючи інтереси дитини та її право на свободу пересування, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. У відповідності до правил ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати на оплату судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved