Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернулася [PERSON] з позовом до Клебанської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.02.2004 померла її мати [PERSON] і відкрилася спадщина за законом, яка складається із: земельної ділянки площею 2,82 га, розташованої на території Клебанської сільської ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; майнового паю у розмірі 1222 грн., в СТОВ "1 Травня" с. Клебань; 1/6 частини житлового будинку, який розташовано, за адресою: пров. Ягідний, 19, с. Клебань, Тульчинський район Вінницька область, яка належала їй як члену колгоспного двору. Заповітного розпорядження [PERSON] не склала. Спадкоємцями першої черги за законом є позивач, а також її сестра [PERSON] та батько [PERSON], які спадщину не прийняли. Позивач бажає реалізувати своє право на спадщину, однак не може це зробити, оскільки спадкодавець за життя не оформила право власності на належну їй частину спадкового будинку. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, просить визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], а саме на: 1/6 частину житлового будинку, який розташований, за адресою: пров. Ягідний, 19, с. Клебань, Тульчинський район Вінницька область. Позивач у судове засідання не зявилася, однак у позовній заяві при зверненні до суду, зазначила, що просить розглядати справу без її участі. Представник позивача у судове засідання не зявилася, однак надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що позов підтримує і просить його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте на адресу суду надійшло повідомлення Клебанської сільської ради № 188 від 16.12.2015, у якому вказано, що сільська рада не заперечує проти задоволення позову і просить розглядати справу без участі її представника. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 01.02.2004 померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-АМ № 219707 від 02.02.2004, виданого виконавчим комітетом Клебанської сільської ради (а.с. 6). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії ІІІ-УР № 649395 від 03.02.1961, виданого Клебанським сіль ЗАГС, [PERSON] (дошлюбне прізвище Костюк) [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с. 8, 9). Позивач звернулася до Тульчинської державної нотаріальної контори, щоб оформити право на спадщину, однак постановою нотаріуса № 263/02-32 від 26.05.2015, їй відмовлено у видачі свідоцтва про праву на спадщину через те, що відсутнє зареєстроване право власності на спадкову частину житлового будинку, який розташований, за адресою: пров. Ягідний, 19, с. Клебань, Тульчинський район Вінницька область (а.с. 7). На запит державного нотаріуса, відповіддю № 273 від 26.05.2015, КП «Тульчинське МБТІ», повідомило, що станом 29.12.2012 житловий будинок, який розташований, за адресою: пров. Ягідний, 19, с. Клебань, Тульчинський район Вінницька область, належить до складу колгоспного двору, головою якого є [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності № 416 від 18.12.1989 (а.с. 12, 14). Згідно копії довідки № 1330 від 18.10.2004, виданої Клебанською сільською радою, відповідно до господарської книги № 22, особовий рахунок № 994, житловий будинок, який розташований, за адресою: пров. Ягідний, 19, с. Клебань, Тульчинський район Вінницька область, станом на 15.04.1991 належав до категорії колгоспних дворів. Склад двору: голова двору [PERSON], дружина [PERSON]., дочка [PERSON], зять [PERSON], онуки [PERSON], [PERSON] (а.с. 13). Відповідно до копії спадкової справи позивач прийняла спадщину, інші спадкоємці, а саме: чоловік померлої [PERSON] і дочка [PERSON] від прийняття спадщини відмовилися, про що свідчать відповідні заяви (а.с. 30 32). Згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За приписами ст. 3 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України, встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України, визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, ст. 392 ЦК України, встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР, (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР, ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до розяснень, що викладені у п. 6 ПП ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», № 20 від 22.12.1995, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачем дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак, своє право він не взмозі реалізувати, в зв'язку з чим дане право підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Факт прийняття спадщини підтверджується поданою позивачем заявою до нотаріальної контори. Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідач по справі позов визнав і згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачами не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved