Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

В червні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом в якому просила відшкодувати їй сплату комунальних платежів за квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] у розмірі 16994,52 грн. суму відшкодування просила стягнути з чоловіка [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог зазначила наступне. Згідно свідоцтва про право власності №3407 від 06.03.1995 року, квартира [ADDRESS] належить в рівних частинах позивачці, відповідачу та їхнім двом донькам [PERSON] та [PERSON] . На протязі тривалого часу з 2011 року, позивачка не мешкає в зазначеній квартирі, відповідач мешкає сам та користується комунальними послугами та квартирою [ADDRESS] . Позивачка тривалий час самостійно сплачує комунальні послуги, відповідач грошей на сплату комунальних послуг не надає. Оскільки доньки є власниками житла, але квартирою не користуються, проживають в іншому місті, та зареєстрованими в квартирі є тільки позивач та відповідач, просила стягнути з відповідача, як фактичного користувача квартирою та комунальних послуг суму сплати за комунальні послуги у розмірі 116994,52 грн. та судові витрати у розмірі 768,40 грн. Позивачка у судове засідання не з`явилась, надала до суду із заявою про розгляд справи за її відсутністю, в якій позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації, доказів поважності своєї неявки, відзиву на позовну заяву або заяви про розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились надали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до положень частини 2статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. ст.316, 317ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно стаття 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно копії свідоцтва про право власності №3407 від 06.03.1995 року, квартира [ADDRESS] належить в рівних частинах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.17). Згідно витягу наданого Міським комунальним підприємством «Маріупольське БТІ» № 24619174 від 30.11.2009 року, власниками квартири [ADDRESS] , є в рівних частинах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Відповідно до інформації наданої Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради №081-13.07.01248 від 1.10.2019 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.108). Згідно акту №29 від 28.10.2019 року, виданого ОСББ «Амурська 3», [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично не мешкає за вищевказаною адресою з 2011 року. (а.с.117). Згідно ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відтак, позивач і відповідач як власники, зобов`язані утримувати належне їх майно - квартиру [ADDRESS] . Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. З наведених положень ЖК України випливає, що позивач та відповідач зобов`язані спільно забезпечувати схоронність квартири, власниками, якої вони є. При цьому, при вирішенні питання про обов`язок відповідача, як власника квартири приймати участь в оплаті житлово-комунальних послуг, слід врахувати наступні положення Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV . Стаття 1 Закону №1875-IV визначає терміни наступним чином: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Слід зробити висновок, що в розумінні Закону №1875-IV особи власника і споживача не тотожні, це можуть бути різні фізичні особи, наприклад, власник і орендар (квартиронаймач), який фактично споживає комунальні послуги. У даній справі позивач будучи співвласником квартири [ADDRESS] , упродовж 2016 року - червня 2019 року не отримувала житлово-комунальні послуги в цій квартирі, оскільки не проживала в ній. Споживачем у цей період був відповідач. Частина 1 статті 13 Закону №1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяє на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків; 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд. Витрати на комунальні послуги, за стягненням яких до суду звернулась позивачка, відповідно до положень ст.1 ст.13 Закону №1875-IV є витратами на комунальні послуги, які спрямовані на задоволення потреб фізичної особи у забезпеченні газопостачанням, опаленням, вивезення побутових відходів. Упродовж 2016 року - червня 2019 року ці послуги у квартирі [ADDRESS] , були надані для задоволення потреб відповідача. У цей же період позивачка не була споживачем цих послуг, її потреби вони не задовольняли. За змістом 20 Закону №1875-IV, саме споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги. І саме споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Загальна сума здійснених платежів становить 16994,52 грн., з яких плата за користування житлом - 4182,41 грн. (за період з липня 2016 року по червень 2019 року), оплата послуг централізованого опалення - 7888,48 грн. ( за період з жовтня 2016 року по лютий 2019 року), централізоване постачання гарячої води - 931,59 грн. (за період з листопада 2016 року по лютий 2019 року), постачання природного газу - 1582,63 грн. (за період з листопада 2016 року по травень 2019 року), постачання електричної енергії - 1091,80 грн. ( за період з липня 2017 року по червень 2019 року), централізоване постачання холодної води - 898,65 грн. (за період з вересня 2016 року по лютий 2019 року), вивезення твердих побутових відходів - 418,02 грн. (за період з листопада 2016 року по квітень 2019 року). (а.с.19-92). Відтак, оскільки позивачка не була упродовж 2016 року - червня 2019 року споживачем комунальних послуг у квартирі кватирі [ADDRESS] , у неї не виникає обов`язку з оплати комунальних послуг. Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги (регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] , та відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. При цьому позивач виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна та має право вимагати від відповідача їх відшкодування у порядку зворотної вимоги (регресу) у розмірі 16994,52 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved