Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач, [PERSON], із позовом до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те що, 05 вересня 2016 року він був звільнений з ПАТ «Лисичанськвугілля» ВП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» на підставі наказу № 381К від 05.09.2016 року. При звільненні йому не виплатили в повному обсязі заробітну плату. Заборгованість по заробітній платі становить 16313,46 грн. Позивач отримав повний розрахунок по заробітній платі 27.03.2017 року. Середньоденна заробітна плата позивача становить 232,33 грн. На підставі викладеного позивач просив суд, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07.09.2016 року по 27.03.2017 року, в загальній сумі 46698 гривень 33 копійок. Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Розглянувши відомості про належне повідомлення відповідача про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розгляд справи провести за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії трудової книжки серії АА [NUMBER], [PERSON] [INFO], перебував у трудових відносинах з ПАТ «Лисичанськвугілля» ВП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» та на підставі наказу № 381к від 05.09.2016 року був звільнений за ст. 38 КЗпП України. Згідно копії постанови ВП №53261138 від 19.01.2017 року про відкриття виконавчого провадження, судовим наказом 2-н/415/195-16 виданого 06.01.2017 року виданого Лисичанським міським судом стягнуто з ПАТ «Лисичанськвугілля» в особі ВП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плату розмірі 1633,46 грн. 27.03.2017 року [PERSON] отримав повний розрахунок із заробітної плати про що свідчить копія виписки по картковому рахунку, наявна в матеріалах справи. Відповідно до довідки від 01.11.2016 року № 266, виданої ПАТ «Лисичанськвугілля» ВП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна», середня заробітна плата за відпрацьований час складає 335 грн., середньоденна заробітна плата за календарний день становить 232,33 грн. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем та на день звільнення і до 27.03.2017 року з ним не було проведено повного розрахунку з виплати заборгованості з заробітної плати. Вирішуючи справу по суті, суд враховує наступні норми закону. Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.73), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що в день звільнення працівнику мають бути виплачені всі належні йому суми. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно правової позиції Верховного Суду України наведеної у Постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6 144ц13, суд, проаналізувавши норми ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України прийшов до висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наведеної правової позиції вбачається, що роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) за весь період невиплати, виключно у випадку існування перед працівником заборгованості по платежам, які належали йому при звільненні. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України,доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», передбачено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Разом з тим, до суду було надано довідку видану ПАТ «Лисичанськвугілля» ВП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна», з якої вбачається що середня заробітна плата за відпрацьований час складає 335 грн., середньоденна заробітна плата за календарний день становить 232,33 грн. Суд зауважує, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням норм Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Проте, суд враховує, що в ході судового розгляду справи позивач зазначив, що повний розрахунок із виплати заробітної плати з ним було проведено 27.03.2017 року. Отже, суд не проводить розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 07.03.2016 року по 27.03.2017 року, оскільки, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, враховуючи вимоги позовної заяви про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 46698,33 грн., та беручи до уваги відсутність в матеріалах справи незгоди відповідача з позовними вимогами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, у межах заявлених позивачем вимог. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та з іншими вимогами, що випливають із трудових відносин. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, положення Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 640.00 грн.

Outcome: approved