Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

В квітні 2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивач вказав, що з відповідачкою зареєстрували шлюб 09 березня 1985 року в Білівській сільській раді Чортківського району Тернопільської області, актовий запис №04. В шлюбі неповнолітніх дітей немає. Спільне життя з відповідачкою не склалося, між ними постійно виникали сварки, скандали, подружніх відносин не підтримують з 2008 року, спільного господарства не ведуть. Між ними втрачені почуття любові та поваги один до одного. Фактично їх сім`я розпалася, існує лише формально, тому позивач просить шлюб розірвати. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні підтримують, просять позов задовольнити, шлюб розірвати, судові витрати по оплаті судового збору покалсти на позивача. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги визнають, після розірвання шлюбу відповідачці залишити прізвище [PERSON] . Вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 09 березня 1985 року, який зареєстрували Білівській сільській раді Чортківського району Тернопільської області, актовий запис №04, про що свідчить свідоцтво про шлюб. Спільне життя між сторонами не склалося, подружніх відносин вони не підтримують з 2008 року, спільного господарства не ведуть. Між ними втрачені почуття любові та поваги. Фактично їх сім`я розпалася, існує лише формально. З будь-якого питання сімейного життя в них виникали різні непорозуміння, сварки, скандали, що стало причиною розірвання шлюбу. Вони втратили почуття любові та довіри один до одного. Сім`я фактично розпалася та існує лише формально. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч. ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між сторонами носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим і це буде суперечити інтересам сторін, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Outcome: approved