Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

В січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON], Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області про витребування майна із чужого незаконного володіння. Позивач свої вимоги мотивує тим, що він перебував у зареєстровану шлюбі з [PERSON] з 25 липня 2001 року по 15 січня 2015 року (при цьому вони проживали разом та вели спільне господарство з 25 липня 2001 року по червень 2012 року). Позивач та [PERSON], перебуваючи у шлюбі, придбали на ім'я [PERSON] майно, в т.ч. земельну ділянку загальною площею 0,1204 га, кадастровий номер 1221486200:05:006:0388, що розташована за адресою: вул.Паркова, 33, с.Новоолександрівка, Дніпровський район, Дніпропетровська область за договором купівлі-продажу № 1690 від 07 вересня 2005 року. Вказана земельна ділянка є об'єктом права спільної сумісної власності та є предметом судового розгляду у справі щодо поділу майна подружжя від 18 вересня 2014 року (провадження по справі зупинено для проведення експертизи вартості спільного майна подружжя ) за позовом [PERSON], відповідно до позовної заяви якої вказується, що спірна земельна ділянка придбана під час шлюбу і є спільною сумісною власністю. 19 вересня 2016 року позивач випадково при відвідуванні земельної ділянки стало відомо, що на земельній ділянці ведуть будівельні роботи. Виявилося, що [PERSON] 14 квітня 2016 року уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки, засвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського наського нотаріального округу [PERSON], без відома та без дозволу позивача в результаті чого право власності на земельну ділянку було незаконно зареєстровано за [PERSON]. На підставі зазначеного позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо позову, посилаючись також на заперечення наявні в матеріалах цивільної справи. Інші сторони в судове засідання не з'явилися. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані суду докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON], перебував у зареєстровану шлюбі з [PERSON] з 25 липня 2001 року по 15 січня 2015 року (при цьому вони проживали разом та вели спільне господарство з 25 липня 2001 року по червень 2012 року). Позивач та [PERSON], перебуваючи у шлюбі, придбали на ім'я [PERSON] майно, в т.ч. земельну ділянку загальною площею 0,1204 га, кадастровий номер 1221486200:05:006:0388, що розташована за адресою: вул.Паркова, 33, с.Новоолександрівка, Дніпровський район, Дніпропетровська область за договором купівлі-продажу № 1690 від 07 вересня 2005 року. Вказана земельна ділянка є об'єктом права спільної сумісної власності та є предметом судового розгляду у справі щодо поділу майна подружжя від 18 вересня 2014 року (провадження по справі зупинено для проведення експертизи вартості спільного майна подружжя ) за позовом [PERSON], відповідно до позовної заяви якої вказується, що спірна земельна ділянка придбана під час шлюбу і є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної зласності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. 19 вересня 2016 року позивач випадково при відвідуванні земельної ділянки стало відомо, шо на земельній ділянці ведуть будівельні роботи. Виявилося, що [PERSON], 14 квітня 2016 року уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки, засвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського наського нотаріального округу [PERSON], в результаті чого право власності на земельну ділянку було незаконно зареєстровано за [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.67 Сімейного кодексу України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Згідно ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.369 Цивільного кодексу України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на час укладання договору-купівлі продажу земельна ділянка була об'єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 65 СК України визначає право подружжя на розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Як, вбачається з вищевикладеного, обєкт що був проданий був спільною власністю, а не був приватною власністю [PERSON] Відповідно до положень\~ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. «Стаття 41\~Конституції України\~проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України «зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.». Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. В той же час, як вже встановлено судом, у [PERSON] та [PERSON] є спільна неповнолітня дитина, народжена в зареєстрованому шлюбі, - [PERSON], [INFO]. Згідно ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно вимог ст. ст.\~10,\~60 ЦПК України\~позивач надав суду докази на підтвердження того, що відповідач, яка придбала спірну земельну ділянку, діяла недобросовісно під час укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Відповідно до вимог ст.\~10,\~11 ЦПК України\~суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved