Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

В січні 2018 року позивач Військова частина звернувсь до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 липня 2014 року між [PERSON] та військовою частиною польова пошта [NUMBER] ( на даний час військова частина [NUMBER] ) було укладено контракт про проходження військової служби. Відповідно до наказу командира військової частини № 54 від 02 липня 2014 року відповідача було зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду водія автомобільного відділення комендантського взводу. 02 листопада 2014 року о 12 год 45 хв водій [PERSON] керуючи автомобілем марки УАЗ 31512, державний номер [NUMBER] по вул. Пушкінській в м.Миколаїв та рухаючись до перехрестя вул. Потьомкінська не врахував дорожню обстановку та здійснив зіткнення з автомобілем марки Шкода Октавія, державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 грудня 2014 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. На момент ДТП автомобіль Шкода Октавія, державний номер [NUMBER] був застрахований приватним акціонерним товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» відповідно до договору добровільного страхування №28-0199-2700/14 AVIS від 29 жовтня 2013 року. Рішенням Господарського суду м.Києва від 22 червня 2016 року стягнуто з військової частини страхове відшкодування на користь ПАТ «СК «Українська страхова група» у розмірі 14\~189, 94 грн. 29 вересня 2017 року було проведено примусове списання коштів з рахунку військової частини в рахунок стягнення страхового відшкодування у розмірі 14\~189, 94 грн та судового збору в розмірі 1378 грн на користь ПАТ «СК «Українська страхова група». 29 серпня 2015 року відповідно до наказу командира військової частини відповідача [PERSON] було звільнено з військової частини та виключено зі списків особового складу. Таким чином право регресу у відповідача виникло з моменту виплати страхового відшкодування. Ніяких дій зі сторони Відповідача проведене не було, щодо погашення заборгованості, відтак позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Тому на підставі ст.. 1191 ЦК України просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 14\~189 грн 94 коп сплаченого страхового відшкодування ПАТ «СК «Українська страхова група», судовий збір у розмірі 1\~378 розгляд справи в суді першої інстанції, судовий збір у розмірі 606 грн 32 коп розгляд справи в суді апеляційної інстанції, що разом с складає 16\~174 грн 26 коп, Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст.\~19,\~274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову,\~\~обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що 02 липня 2014 року між [PERSON] та військовою частиною польова пошта [NUMBER] ( на даний час військова частина [NUMBER] ) було укладено контракт про проходження військової служби. Відповідно до наказу командира військової частини № 54 від 02 липня 2014 року [PERSON] було зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду водія автомобільного відділення комендантського взводу. 02 листопада 2014 року о 12 год 45 хв водій [PERSON] керуючи автомобілем марки УАЗ 31512, державний номер [NUMBER] по вул. Пушкінській в м.Миколаїв та рухаючись до перехрестя вул. Потьомкінська не врахував дорожню обстановку та здійснив зіткнення з автомобілем марки Шкода Октавія, державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 грудня 2014 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під час керування автомобілем УАЗ 31512, державний номер [NUMBER] , [PERSON] виконував службові обов`язки водія військової частини польова пошта [NUMBER] , якому належить вказаний транспортний засіб. Відповідно до ч. 2\~ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до положень ч.1\~ст. 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тобто за наявності вини працівника юридичної особи у завданні шкоди фізичній особі, і в разі, якщо така шкода завдана під час виконання трудових (службових) обов`язків, така шкода має бути відшкодована працедавцем. Згідно договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0199-2700\\14-1750 від 01.04.2014 року встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки Шкода Октавія, держаний номерний знак [NUMBER] , було застраховано в ПАТ «СК «Українська страхова група». Виконуючи свої зобов`язання за Договором добровільного страхування наземного транспорту № 28-0199-2700\\14-1750 від 01.04.2014, ПАТ «СК «УСГ» виплатила застрахованій особі суму страхового відшкодування у розмірі 14\~189,94 грн., що підтверджується рахунком-фактурою №СФ-03571 від 12 листопада 2014 року. За\~ст.1191 ЦК України\~встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Враховуючи вищевикладені обставини ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» звернувся до Господарського суду м.Києва з відповідним позовом до військової частини [NUMBER] про стягнення з останнього 14 189 грн. 194 коп., сплаченого страховою компанією страхового відшкодування, за шкоду завдану Відповідачем внаслідок ДТП, яка сталася 02.11.2014 р., враховуючи той факт, що шкода була завдана Відповідачем під час виконання ним своїх трудових обов`язків у Позивача. Рішенням Господарського суду м.Києва від 22 червня 2016 року стягнуто з військової частини [NUMBER] страхове відшкодування на користь ПАТ «СК «Українська страхова група» у розмірі 14\~189, 94 грн. та судовий збір - 1 378 грн. Постановою Київського апеляційного господарського суду залишено без змін рішення Господарського суду м.Києва від 22 червня 201 року, за подання апеляційної скарги військовою частиною [NUMBER] сплачено 606 грн 32 коп. З повідомлення Новоград-Волинського управління Державної казначейської служби України в Житомирській області про безспірне списання коштів з рахунків боржника №04.1-08.6/1676 від 29.09.2017 року встановлено, що з рахунків військової частини [NUMBER] проведено примусове списання коштів на стягнення страхового відшкодування в сумі 14\~189, 94 грн та судового збору в розмірі 1378, 00 грн на відповідний рахунок ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», що підтверджується випискою з рахунку. Так, на час дорожньо-транспортної пригоди автомобіль УАЗ 31512, державний номерний знак [NUMBER] належав на праві власності Позивачу, а [PERSON] займав посаду водія військової частини польова пошта [NUMBER] . Відповідно до ч. 1\~ст. 1191 Цивільного кодексу України\~особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. На підставі\~ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної, підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до абз. З п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками"\~право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. При цьому, строк позовної давності для звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди становить 1 рік з дня її виявлення. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати роботодавцем певних сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Право регресної вимоги у позивача до [PERSON] виникло з 29 вересня 2017 року, тобто з дати здійснення оплати суми боргу 15\~567 грн. 94 коп., що підтверджується повідомленням Новоград-Волинського управління Державної казначейської служби України в Житомирській області про безспірне списання коштів з рахунків боржника №04.1-08.6/1676 від 29.09.2017 року та випискою з рахунку. Згідно п. 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків , відповідальність несе організація з якою працівник перебуває у трудових відносних, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Відповідно до ч. 5 п.6 та п.11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1991\~ЦК України) 29 серпня 2015 року відповідно до наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] №209 відповідача [PERSON] було звільнено з військової частини та виключено зі списків особового складу. Згідно\~ст. 1191 ЦК України\~особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до\~ст. 130 КЗпП України\~працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, суд покладає на відповідача. Відповідно до ст.ст. 993, 1191, 1194 ЦК України, та

Outcome: approved