Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30.01.2016 року № 2/1068. Позовні вимоги мотивує тим, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу транспортного засобу від 30.01.2016 року № 2/1068 є, на думку Позивача, недійсним, оскільки насправді даний договір був спрямований не на реальне настання правових наслідків, а на ухилення від виконання боргового зобовязання, яке виникло у [PERSON] перед [PERSON]. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи, а тому згідно ст.ст.\~169,\~224 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін, та ухвалити по справі заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], 04.12.2014 року під розписку позичив у [PERSON] 51\~850 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів в розмірі 51 850 (п?ятдесят одна тисяча вісімсот п?ятдесят) доларів США [PERSON] видав розписку від 04.12.2014 року, у якій зобов?язувався повернути вказані грошові кошти до 04.02.2015 року. У звязку із невиконанням [PERSON] взятих на себе грошових зобовязань у Позивача виникла необхідність звернутись у суд з позовною заявою від 24.12.2015 року, про стягнення боргу за договором позики. Беручи до уваги наявність розписки [PERSON] про отримання в борг 51 850 доларів США та відкрите судове провадження про стягнення суми коштів за цією розпискою, Відповідач-1 знав про існування боргових зобовязань перед [PERSON] та не заперечував їхню правомірність та обгрунтованість. Станом на 26.01.2016 року, відповідно до журналу карток, власником транспортного засобу Volkswagen Transporter 2011 року випуску, сірого кольору, н.з. ВС1706СХ, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER], ідентифікаційний номер двигуна [NUMBER] був [PERSON]. З метою убезпечити належний йому транспортний засіб Volkswagen Transporter 2011 року випуску, сірого кольору, н.з. ВС1706СХ, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER], ідентифікаційний номер двигуна [NUMBER] від застосування заходів забезпечення позову та подальшого стягнення, між [PERSON] та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу від 30.01.2016 року № 2/1068 зазначеного вище транспортного засобу, метою якого було не перехід права власності від однієї сторони до іншої, а саме створення видимості такого переходу, задля ухилення від виконання боргових зобовязань. У п. 3.2 договору № 2/1068 від 30.01.2016 року, не вказується спосіб здійснення оплати за таким договором та спосіб підтвердження оплати. Не зазначення способу здійснення оплати та способу підтвердження такої оплати, доводить той факт, що правочин спрямовувався не на настання реальних наслідків, у вигляді переходу права власності, а мав на меті створення такої видимості, з метою убезпечення належного майна [PERSON] від застосування заходів забезпечення позову та подальшого стягнення, у звязку із існуванням у останнього боргових зобовязань перед [PERSON]. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.(ч.5 ст. 203 ЦК України). За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правові наслідки фіктивного правочину визначено статтею 234 ЦК України. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Із матеріалів справи вбачається, що не було вчинено жодних дій які б підтверджували реальний перехід права власності від [PERSON] до [PERSON]. [PERSON] проживає разом із [PERSON], продавець та покупець за договором, не спрямовували свої дії на виконання договору купівлі-продажу. Тобто, [PERSON] фактично не відчужив майно,таке залишилося у його володінні та користуванні. Покупець за договором, [PERSON], не могла не усвідомлювати, що такий правочин не має на меті реальне настання наслідків у вигляді переходу права власності від [PERSON] до неї [PERSON], та спрямований лише на те, щоб створити видимість відчуження із власності [PERSON] такого автомобіля, щоб в подальшому до нього не можна було застосувати заходи забезпечення позову та звернути стягнення. Дії відповідачів [PERSON] та [PERSON] спрямовувались на те, щоб уникнути відповідальності за взяті грошові зобовязання [PERSON] перед [PERSON]. Укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30.01.2016 року № 2/1068 між [PERSON] та [PERSON] порушують законні права та інтереси [PERSON]. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено,що способи захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. На підставі статті 88 ЦПК України, судові витрати покласти на відповідачів

Outcome: approved