Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

[PERSON] , яка діє від імені [PERSON] 21.03.2019 р. звернулася до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла його теща - [PERSON] , [INFO] . Після її смерті відкрилась спадщина. Нотаріусом П`ятої донецької державної нотаріальної контори йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право спадщину за законом, зокрема, з тієї підстави, що [PERSON] не надано доказів того, що він є спадкоємцем четвертої черги. Проте, заявник, зі своєю дружиною [PERSON] , яка померла [INFO] та тещею [PERSON] з 1981 року по день їх смерті проживав однією сім,єю за адресою: [ADDRESS] . Встановлення факту проживання однією сім`єю заявнику необхідно для отримання спадщини, як спадкоємця четвертої черги. Просить суд встановити факт того, що [PERSON] проживав однією сім`єю з [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] за адресою: [ADDRESS] у період з 10.02.1981 р. по день її смерті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Позивач та представник П`ятої донецької державної нотаріальної контори Сафронова Н. Л., належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача - Донецької міської ради, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 26.03.2019 року прийнято до провадження дану позовну заяву, відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання. Зобов`язано П`яту донецьку державну нотаріальну контору Головного територіального управління юстиції в Донецькій областінадати суду відомості: чи заводилася спадкова справа, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; якщо заводилася спадкова справа, то хто звертався з заявою про прийняття спадщини, чи посвідчувався заповіт від імені [PERSON] , та надати належним чином завірену копію спадкової справи. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22.05.2019 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , перебував у шлюбі з [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] від 30.12.1970 р., актовий запис № 976), яка померла [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 09.07.2014 року, видане Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 603). (а.с. 10, 13) [PERSON] , [INFO] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] від 25.08.1943 року, актовий запис № 346). (а.с. 11) Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у Ворошиловському районі м. Донецька, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 19.12.2018 року Мирноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 895. (а.с. 18) Відповідно свідоцтва про право власності на квартиру № 12558 від 03.06.1994 року, виданого Фондом комунального майна Донецької міської Ради народних депутатів Донецької обл., квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві загальної часткової власності: [PERSON] - 1/3 частка; [PERSON] - 1/3 частка; [PERSON] - 1/3 частка. (а.с. 23) У вищезазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] - з 10.02.1981 року по теперішній час; [PERSON] - з 10.02.1981 року по день смерті [INFO] ; [PERSON] з 10.02.1981 року по день смерті [INFO] , що підтверджується реєстрацією місця проживання шляхом внесення до їх паспортів, а також відповідними довідками, виданими КП Служба єдиного замовника Ворошиловського району м. Донецька Донецької області № 1402 від 08.09.2014 року та № 1742 від 23.07.2018 року. (а.с. 25-26) Надаючи оцінку довідкам, виданими КП Служба єдиного замовника Ворошиловського району м. Донецька Донецької області № 1402 від 08.09.2014 року та № 1742 від 23.07.2018 року, на непідконтрольній Україні території, суд враховує висновки Європейського Суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, Європейський Суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського Суду з прав людини в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, є винятком із загального принципу недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути заснована до таких дій, як наприклад реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський Суд з прав людини, зокрема зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Тому суд, як виняток, бере до уваги надані позивачем довідки № 1402 від 08.09.2014 року та № 1742 від 23.07.2018 року, видані на непідконтрольній Україні території, та надає їм оцінку разом з іншими доказами по справі. Постановою державного нотаріуса П`ятої донецької державної нотаріальної контори Сафронової Н. Л., Чацкісу Ю. Д. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті [INFO] його тещі, особи, з якою спадкоємець проживав однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини - [PERSON] , оскільки він: у встановлений законом шестимісячний термін спадщину не прийняв: заяву про прийняття спадщини у шестимісячний термін до нотаріальної контори не подав, фактів про прийняття спадщини не надав; не надав доказів того, що є спадкоємцем четвертої черги, що проживав із спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менш ніж п`ять років до відкриття спадщини. Судом досліджена витребувана копія спадкової справи № 143/17, що долучена до матеріалів судової справи, з якої встановлено, що спадкова справа до майна померлої [PERSON] була відкрита за заявою позивача про прийняття спадщини від 21.07.2017 року. У своїй заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] зазначив, що на день відкриття спадщини ( [INFO] ) разом із спадкодавицею проживала її мати [PERSON] . (а. с. 46) Позивач на підтвердження позову щодо спільного проживання та ведення господарства зі спадкодавцем - [PERSON] суду надав квитанції про сплату житлово-комунальних послуг по квартирі за адресою: [ADDRESS] за період життя спадкодавця [PERSON] (а.с. 27-33). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що знали сім`ю [PERSON] , з 1981 року, знаходились з ними у дружніх стосунках. Подружжя проживало з 1981 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] , увесь час разом з матір`ю [PERSON] - [PERSON] . [PERSON] після того, як в 2014 році померла його дружина - [PERSON] , залишився проживати з тещею однією сім`єю, разом вони вели спільне господарство по день смерті у 2018 році [PERSON] [PERSON] здійснював поховання тещі. Суд приймає до уваги покази вказаних свідків, які підтвердили, що позивач [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство в квартирі за адресою: [ADDRESS] , оскільки у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про заінтересованість свідків в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються та не суперечать іншим наданим доказам. При вирішенні даного позову, суд враховує роз`яснення, викладені у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Згідно з вищевказаних роз`яснень вбачається, що при встановленні судами факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до дня смерті (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати положення ст. 3 СК, відповідно до якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а також те, що сім`я створюється на підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Чинним законодавством України встановлено, що "сім`єю" є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 4 СК України, кожна особа має право на проживання в сім`ї та на повагу до свого сімейного життя. Судом встановлено, що позивач та [PERSON] проживали однією сім`єю після смерті [PERSON] , оскільки між ними склалися усталені відносини та вони були пов`язані спільним побутом, правами та обов`язками. Суд враховує усі досліджені у судовому засіданні докази та вважає, що заяву необхідно задовольнити, оскільки на підставі добутих у судовому засіданні доказів з достовірністю встановлено те, що [PERSON] , [INFO] (ІПН [NUMBER] зареєстрований за адресою [ADDRESS] ) постійно проживав однією сім`ю зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , за їх місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , в період з 10 лютого 1981 року по день смерті [PERSON] , тобто до [INFO] . Оскільки у матеріалах справи відсутні докази про порушення прав позивача з боку відповідача Донецької міської ради, суд вважає, що судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: approved