Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

В квітні 2019 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно їх спільного сина [PERSON] ,2008 р.н. Заявлені вимоги мотивовані тим,що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] ,2008 р.н.,який після розлучення сторін з 2011 р.проживає з позивачкою,знаходиться на повному її утриманні,відповідач залишив сім`ю,проживає окремо від дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків,з дитиною не спілкується,ніякої участі у вихованні та розвитку сина не приймає,життям та здоров`ям не цікавиться,матеріально дитину не забезпечує,всі батьківські обов`язки виконує позивачка самостійно. Між відповідачем та дитиною не виникло особистих зв`язків та почуття любові,дитина практично не знає рідного батька,відповідач подальшою долею дитини не переймається. Крім того,з відповідача за рішенням суду стягуються аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку,проте останній з 2011 р.не працевлаштований аліменти на дитину не сплачує,місце його перебування невідомо,що є підставою для зміни способу стягнення аліментів. Посилаючись на ці обставини,позивачка з підстав,передбачених ст.150,164,182,192 СК України просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] ,2008 р.н.та змінити спосіб стягнення аліментів,стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] ,2008 р.н.,у твердій грошовій сумі 2027 гр.щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 02.07.2019 р. Відповідно до ст.274 ч.4 п.1 ЦПК України,справа розглянута в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні були заслухані вступне слово позивачки та її представника адвокатки Харцизової Т.В.,за змістом яких вони підтримали заявлені вимоги у повному обсязі;представник третьої особи Семенченко Н.В.підтримала позов з урахуванням висновків органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини сторін. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився,зареєстроване місце проживання (перебування)відповідача не являється місцем його проживання та судова кореспонденція повернута до суду із зазначенням про те,що адресат вибув. Відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України від 24.02.2020 р.З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату,час і місце розгляду справи. Враховуючи,що відповідач належним чином повідомлений про дату,час і місце судового засідання,не з`явився в судове засідання без повідомлення причин,не подав відзиву,позивач не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у справі доказів та ухвалення заочного рішення,суд згідно ст.280-281 ЦПК України розглядає справу без участі відповідача на підставі наявних доказів та ухвалює заочне рішення. Відповідно до приписів ст.2 ЦПК України,завданнями цивільного судочинства є справедливий,неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається з встановлених судом обставин,предметом поданого [PERSON] позову є вимога матері в інтересах малолітньої дитини до його батька про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі. Правовідносини,які виникли між сторонами,регулюються ч.1 п.2 ст.164 Сімейного України,згідно якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він (вона) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З матеріалів справи суд встановив,що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] ,який проживає та зареєстрований з позивачкою за місцем реєстрації останньої [ADDRESS] . Статтею 4 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р.передбачено, що дитина повинна рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення. При вихованні дитини повинні бути враховані інтереси дитини, те, що їй дуже потрібна турбота і любов,адже благополуччя дитини залежить від благополуччя родини. Як встановлено ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»(№2402-ііі від 26.04.2001 р.)виховання в сім*ї є першоосновою розвитку особистості дитини, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання, розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов*язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров*я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати своїх дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При розгляді справи суд встановив,що відповідач з 2011 р. проживає окремо від дитини,без жодних поважних причин не приймає участі у вихованні дитини,з сином не спілкується без жодних перешкод для цього. Такі висновки суду грунтуються на наступному. Як пояснила позивачка,з 2011 р.рідний батько її сина [PERSON] ,який мешкає окремо від дитини,ніякої участі у житті сина не бере, [PERSON] не ідентифікує відповідача як батька,фактично виховується її цивільним чоловіком з 2-х років та саме його вважає батьком. Свідок [PERSON] показав,що з 2011 р.він мешкає однією сім`єю з позивачкою [PERSON] ,виховує її сина [PERSON] з 2-х років,ставиться до дитини як до рідного сина,між ними склалися родинні відносини,дитина на повному забезпеченні свідка.Рідного батька дитини свідок з 2011 р.жодного разу не бачив,відповідач у жоден спосіб в житті дитини участі не бере та дитина його не пам`ятає,батьком [PERSON] вважає саме свідка,відповідно до нього звертається та ставиться. Свідок [PERSON] в суді показала,що вона з 2010 р. перебуває у дружніх відносинах з позивачкою,знала її колишнього чоловіка [PERSON] ,який після розлучення з 2011 р.зник з життя сина [PERSON] ,ніякої участі у ньому не приймає та матеріально дитині не допомагає. Свідок [PERSON] в суді показав,що він є дідусем [PERSON] ,батько якого [PERSON] щонайменше останні 9 років з дитиною взагалі не спілкується та сином не опікується,матеріально не допомагає,Тимофій вважає своїм батьком [PERSON] ,який його виховує з 2-х річного віку, рідного батька не згадує.Зі слів батьків [PERSON] ,їх син виїхав за межі України,наразі створив іншу сім`ю,про [PERSON] не згадує та в подальшому його житті участі брати не планує. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.06.2011 р.у справі № 0827/2-1862/11 суд при розгляді справи про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] встановив,що з травня 2010 р.сторони припинили шлюбні відносини,дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01.09.2015 р.у справі № 336/5101/15-ц суд при розгляді справи про стягнення аліментів з [PERSON] встановив,що з травня 2010 р.відповідач добровільно не утримує дитину [PERSON] ,життям та розвитком дитини не цікавиться. Згідно довідки від 06.02.2019 р. [PERSON] є боржником по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON] та станом на 31.01.2019 р.має заборгованість 65029 гр.89 коп. Дитина відвідує шкільний навчальний заклад,згідно інформації з якого,вихованням учня ЗБЛ «Перспектива» [PERSON] займається мати,відповідач за час навчання дитини жодного разу не з`являвся,успіхами дитини у навчанні не цікавився,що узгоджується із змістом акту підтвердження фактичного не проживання,згідно якого [PERSON] за адресою мешкання сина [PERSON] жодного разу не з`являвся,ніколи не мешкав,родинних відносин з сином не підтримує. Як вбачається із висновків органу опіки та піклування від 18.10.2019 р.,малолітній [PERSON] 2008 р.н.,проживає разом із матір`ю ,відчимом [PERSON] та молодшим братом [PERSON] ,дитина у сім`ї матері забезпечена усім необхідним, вихованням дитини займається мати,батько успіхами сина не цікавиться,утриманням,розвитком не займається.Позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] є доцільним з огляду на встановлений факт ухилення батька від виконання батьківських обов`язків та відповідає інтересам дитини. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він (вона) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до роз*яснень Верховного Суду України в п.16 Постанови Пленуму N 3 від 30.03.2007р.»Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав,передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце,коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини,її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема:не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Встановлені судом обставини переконують у тому,що відповідач як батько малолітнього [PERSON] ,2008 р.н.,не виконує своїх обов`язків та свідомо ухиляється від піклування про фізичний і духовний розвиток дитини,її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини,не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини,не створює умов для отримання сином освіти. Фактично між дитиною та батьком не виникло родинних стосунків,притаманних сім`ї,між ними немає почуттів любові,емоційного зв`язку. Відповідач після припинення шлюбних відносин з позивачкою дитиною не цікавився, проживає окремо від сина,намірів в подальшому змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків не висловлював,не з`явився до органу опіки та піклування на розгляд питання про доцільність позбавлення його батьківських прав,це вказує на те,що виховання дитини матір`ю та самоусунення від участі у житті сина є для нього зручним. Враховуючи тривалість часу,протягом якого відповідач без жодних об`єктивних перешкод не виконує своїх батьківських обов`язків відносно сина ,його небажання змінити ставлення до виховання дитини та піклуватися про нього,суд прийшов до висновку,що винна поведінка батька відносно сина знайшла своє підтвердження доказами і до відповідача необхідно застосувати саме такий захід, як позбавлення батьківських прав,який є крайньою мірою впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки,однак є повністю співмірним із характером поведінки батька відносно дитини та інших обставин справи. З урахуванням наведеного вище суд дійшов до висновку про задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав як ґрунтованого на законі та доведеного доказами. Конституцією України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою де визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, у частині другій статті 51 основного Закону України зазначається, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Крім того відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.3 ст 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. З відповідача стягуються аліменти на утримання сина у частці від його доходу,проте місце роботи та мешкання відповідача невідомі,офіційних доходів він не має. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Висновки суду повністю узгоджуються з роз`ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначених норми матеріального права у постанові від 05.02.2014 року по справі № 6-1143цс13,правовий висновок якого в силу ст. 263 ч.4 ЦПК України є обов`язковим для застосування у подібних правовідносинах. При визначені розміру аліментів,які підлягають зміні,суд враховує наявність для цього об`єктивних підстав,таких як негативні явища у економіці,що мають наслідком зубожіння населення та знецінення доходів,відсутність з боку відповідача участі в матеріальному забезпеченні спільної з позивачкою дитини не тільки шляхом сплати аліментів,а в інший спосіб. Аліменти на дитину у частці від доходу відповідачем взагалі не сплачуються ,а із збільшенням віку дитини виникають нові потреби у навчанні,розвитку здібностей,соціальних навиків тощо. За таких обставин,доцільним в інтересах дитини для забезпечення їй матеріальної підтримки від батька є визначення аліментів у твердій грошовій сумі,що з урахуванням коштів від матері дасть можливість утримувати дитину на належному гідному рівні. Доказів про наявність у відповідача інших утриманців,стягнень по виконавчим листам,обмеженість у можливості отримувати доходи за станом здоров`я,суду не надано. З урахуванням наведеного вище суд дійшов висновку про задоволення позову як ґрунтованого на законі та доведеного доказами. Відповідно до ст.141 ЦПК України,з відповідача на користь позивача суд стягує судові витрати по оплаті судового збору з вимог немайнового характеру у розмірі 768 гр.40 коп.та у дохід держави стягує судовий збір з вимог про зміну способу стягнення аліментів у розмірі 768 гр.40 коп.,від попередньої сплати якого позивач звільнена. На підставі ст.ст. 150, 164, 165,182,192 СК України,ст.12,13,76,81,141,258,259,265,280,284,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: approved