Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про втрату особою права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона являється власницею будинку №58 в смт. Куп'янськ-Вузловий на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку. Відповідач [PERSON] зареєстрований в будинку позивача але не проживає в ньому з 07 серпня 2010 року з моменту реєстрації. Особистих речей відповідача у будинку позивача немає, а реєстрації місця проживання відповідача у будинку перешкоджає позивачу у повній мірі скористатися своїм особистим майном та оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. У звязку з вищевикладеним позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування будинком. У судове засідання позивач не зявилася, надала до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов у повному обсязі, просила його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки з відміткою «повернуто за закінченням терміну зберігання», оскільки згідно з п. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутності, при розгляді заяви покладався на розсуд суду. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України. Вислухавши доводи позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Спірний будинок, який розташований за адресою: Харківська область, Куп'янський район, смт. Куп'янськ-Вузловий, вул. Дружби, буд., 58 належить на праві власності позивачу, що підтверджується ксерокопією договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 жовтня 1999 року, домовою книгою та технічним паспортом на садибний житловий будинок (а.с. 5, 8-12). В будинку №58 по вул. Дружби смт. Купянськ-Вузловий разом з власником зареєстрований [PERSON], [INFO]. Даний факт підтверджується довідкою №236 від 15 червня 2016 року виданою виконавчим комітетом Купянськ-Вузловської селищної ради Харківської області (а.с. 6). Факт не проживання відповідача [PERSON] у будинку №58 по вул. Дружби смт. Купянськ-Вузловий підтверджується актом не проживання громадянина за місцем його реєстрації від 15 червня 2016 року складеним в присутності сусідів даного будинку [PERSON], яка мешкає за адресою: Харківська область, Куп'янський район, смт. Куп'янськ-Вузловий, вул. Дружби, буд., 43 та [PERSON], яка мешкає за адресою: Харківська область, Куп'янський район, смт. Куп'янськ-Вузловий, вул. Дружби, буд., 47. В акті не проживання зазначено, що [PERSON]не мешкає в будинку за місцем реєстрації (а.с. 7). Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні повідомили, що вони являються сусідами позивача та бачили [PERSON] останній раз у 2010 році. Також зазначили, що [PERSON] у 2010 році поступив до вищого навчального закладу і з того часу жодного разу не приїжджав до місця своєї реєстрації. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Здійснення людиною свого природного права на життя повязано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, обєктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 6 ЗУ «про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом у судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] набув право користування належним позивачу житлом, однак за даною адресою не проживає з 2010 року, тобто більше року, що підтверджується актом не проживання та показаннями сусідів спірного будинку. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідач за комунальні послуги не платить, у будинку №58 смт. Куп'янськ-Вузловий не проживає без поважних причин понад один рік, у звязку з чим суд дійшов висновку, що [PERSON] втратив право на користування спірним житлом. Враховуючи, що визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку, необхідне позивачу для зменшення витрат на житлово-комунальні послуги, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Згідно ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved