Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

Будинок [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (1/2 частка на підставі договору дарування від 22.08.2016р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмака І.П. за реєстровим №1806, та 1/4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.01.2012р., що видане державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Грінчук А.М. за реєстровим №2-130) та [PERSON] (1/4 частка в порядку спадкування за законом). Згідно з довідкою балансоутримувача вказаного будинку (ф.3), особовий рахунок на будинок відкритий на імя співвласника [PERSON], в будинку зареєстровані та проживають [PERSON] - мати володільця, та його брат - [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в грудні 2016р. заявили позов про виселення [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житла, за обставин систематичного порушення останнім правил співжиття, на підставі ст. 391 ЦК України, та ст. 116 ЖК Української РСР. Позивач [PERSON] в судовому засіданні від свого імені та імені і в інтересах довіреної особи [PERSON], на вимогах позову наполягав, і пояснив, що його брат [PERSON] веде асоціальний спосіб життя, зловживає алкоголем, через його агресивну поведінку помешкання покинула мати [PERSON], після чого брат фактично перетворив будинок в притон алкоголіків та наркоманів, а саме помешкання привів в непридатний для проживання стан. [PERSON] в суд не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. [PERSON] в суд також не прибула. Заперечень до позову не надходило. Оскільки, у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів. [PERSON] проти такого порядку розгляду справи не заперечував. Статтею 41 Конституції України задекларовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ст. 1 Першого протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено принцип непорушності права приватної власності, який передбачає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Власник, відповідно до ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме за обставин коли такі особи систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», під заходами впливу у розумінні ст. 116 ЖК Української РСР маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів. Таким чином, для застосування норм ч.1 ст. 116 ЖК Української РСР необхідна одночасна наявність двох умов: 1) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичне порушення правил співжиття; 2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. За висновком будівельно-технічного експертнолго дослідження №ЕD-1702-1-635.16, що складений 14.12.2016р. експертом ТОВ "Судова незалежна експертиза України" Кріві К.В., подальша експлуатація [ADDRESS] неможлива, через те що житло відключене від інженерних мереж постачання тепла, води, електроенергії, будинок потребує ремонту , який найдоцільніший на даний час. [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами про протиправну поведінку відповідача в тому числі і з приводу побиття, що мало місце 13.03.2014 року. З огляду на заяви, також вбачається, що після побиття [PERSON] була вимушена покинути житло, і проживає з старшим сином [PERSON], повернутись до будинку не може через погрози і поведінку відповідача, за час її відсутності з будинку зникли належні їй речі: телевізор, пральна машина, оверлок, електронагрівач, посуда, інструменти, та інше. [PERSON] також неодноразово звертався до правоохороннихх органів із заявами про те, що відповідач знищує будинок, постійно пиячить, водить до дому невідомих осіб, не допускає до будинку власників. За таких обставин, суд знаходить доведеним, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття, перешкоджає позивачам користуватись власністю (житлом), фактично привів житло в непридатний для проживання стан, ніде не працює, пиячить, на вимоги змінити поведінку не реагує, а відтак сумісне проживання позивачів з відповідачем є неможливим. Тому, суд знаходить позов обгрунтованим і таким, що підлягає задоволенню на підставі вказаних вище норм закону. За такого рішення витрати у справі суд покладає на відповідача відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved