Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересовані особи Добропільський міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Добропільське обєднане управління Пенсійного фонду України. Обґрунтовуючи заяву зазначив, що [PERSON], його батько, 29.09.2017 року помер в м.Харцизьк Донецької області, але у органі Державної реєстрації актів цивільного стану йому було відмовлено у реєстрації смерті у звязку з тим, що документ, що підтверджує смерть батька видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Вказав, що встановлення факту смерті йому необхідно для проведення державної реєстрації смерті його батька та отримання свідоцтва про смерть, що надасть можливість оформити в подальшому спадщину. Заявник в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та за участю його представника адвоката [PERSON], в якій також зазначив, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник заявника до суду не зявився, від останнього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Представник заінтересованої особи, Добропільського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився. Надав до суду заяву, в якій останній просив розглянути справу без його участі. Представник заінтересованої особи, Добропільського обєднаного управління пенсійного фонду України Донецької області, в судове засідання не зявився. Надав до суду заяву, в якій останній просив розглянути справу без його участі та прийняти рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] 29.09.2017 року в м.Харцизьк Донецької області підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON]. зареєстрований за адресою [INFO], що підтверджується копією паспорта заявника (а.с.7-8). Судом встановлено, що заявник [PERSON]. є сином [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника (а.с.10). З копії паспорта серії ЕС 350644 вбачається, що даний паспорт громадянина України виданий на імя [PERSON], [INFO]. Згідно копії свідоцтва про смерть серії ДНР №083631, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], 29.09.2017 року помер в м. Харцизьк Донецької області, про що Харцизький міський відділ запису актів громадянського стану державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки зробив актовий запис №810 від 29.09.2017 року (а.с.11). Згідно дублікату лікарського свідоцтва про смерть № 419 від 03 жовтня 2017 року та довідки про причину смерті №419 від 03.10.2017 року, яка видана лікарем Центральної міської лікарні м. Харцизька №1 Донецької народної республіки, [PERSON], [INFO] помер 29.09.2017 року, причина смерті: набряк мозку. Наслідки перенесеного інсульту (2015 року) за наслідком церебрального атеросклерозу з гіпертензією (а.с.12). Згідно копії свідоцтва про поховання АААА 011172, яке видано начальником ДП «Ритуал» СП в м.Харцизьк ДНР [PERSON] вбачається, що 29.09.2017 року на дільниці №51 ряд №14 місце №7 кладовища смт Гірне, яке розташовано в м.Харцизьк, смт Гірне поховано [PERSON] (а.с.13). Вищевказані досліджені документи, а саме копія свідоцтва про смерть, дублікат лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, копія свідоцтва про поховання - видані органами та закладами м.Харцизьк Донецької області, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Також в судовому засіданні були досліджені фотознімки (а.с.14), на яких зображено могила на якій знаходиться хрест з табличкою з написом «[PERSON] 08.ХІІ.1935-29.ІХ.2017». З відмови у проведенні державної реєстрації смерті начальника Добропільського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 05.12.2017 року № 15.31-24/2883, вбачається, що заявнику [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер 29.09.2017 року, так як заявником предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.6). З повідомлення начальника Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 13.12.2017 року № 15.31-5/2982, вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть на [PERSON] [INFO], відсутній. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості копії свідоцтва про смерть, дублікату лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, копії свідоцтва про поховання, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавтва має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органом реєстрації, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянина України [PERSON] [INFO], який помер 29.09.2017 року у м. Харцизьк Донецької області, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть його батька та оформлення в подальшому спадщини. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України для оформлення в подальшому спадщини. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved