Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

В листопаді 2020р. [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що з 11.07.2017р. по 16.09.2020р. вона перебувала у шлюбі з [PERSON] . За час спільного проживання у шлюбі сторони набули у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 38,77 кв.м., житловою площею 20,20 кв.м. За спільною домовленістю квартиру було оформлено на відповідача. Посилаючись на приписи ст.ст.60, 61 СК України, позивач зазначає, що квартира [ADDRESS] , є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто сторін по справі. Загальна орієнтовна вартість спільно нажитого майна становить 401192 грн. На підставі наведеного, посилаючись на приписи ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України позивач просить визнати об`єктом спільного майна подружжя однокімнатну квартиру [ADDRESS] , визнати за нею право власності на 1/2 частку вищевказаної однокімнатної квартири. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з"явився. Представник відповідача [PERSON] будучи належним чином повідомлена про час, місце та дату розгляду справи, що підтверджується розпискою (а.с.57), в судове засідання не з"явилась, про причини неявки суд не повідомила, а тому відсутні підстави для відкладення розгляду справи. Суд, заслухавши учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов наступного висновку. Як свідчать матеріали справи, [PERSON] та [PERSON] з 11.07.2017р. по 16.09.2020р. перебували у шлюбі та на даний час шлюб між ними розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.5) та рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 16.09.2020р. у справі №296/4527/20, яким шлюб між сторонами розірвано (а.с.6). Також судом встановлено та сторонами не оспорюється, що за час перебування в шлюбі сторони набули у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Наведене підтверджується копіями наступних документів: договору купівлі-продажу квартири від 23.04.2018р. (а.с.7-8), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі наданих доказів суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі, відповідно, вищезазначене майно - квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч.2 ст.70 СК України). Відповідно до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у вищевказаній квартирі судом не встановлено. За таких обставин, за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що відповідає змісту ст. 70 СК України. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю. Згідно з ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.138 ЦПК України). Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Необхідно зауважити, що ч. 6 ст.137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, умови укладеної угоди про надання послуг представника в цивільній справі від 11.03.2019 року, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи. Судом встановлено, що правнича допомога адвоката Кондратюка О.А. полягала у виконанні функцій представника в цивільному процесі та надання юридичної допомоги для захисту прав, свобод та законних інтересів [PERSON] . Згідно умов угоди про надання послуг представника в цивільній справі від 11.03.2019 року за надання юридичної допомоги клієнт зобов`язався виплатити адвокату гонорар в сумі 5000 грн. в строк 2-ва дні після винесення рішення суду першої інстанції. При цьому суд враховує те, що, як вбачається з наданих доказів, позивачем ще не сплачено за надані послуги професійної допомоги, але відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). До понесених позивачем судових витрат слід віднести 2005,96 грн. сплаченого нею судового збору.

Outcome: approved