Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з вказаним вище позовом, в обґрунтування якого зазначив наступне. Нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 272,6 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], є комунальною власністю Одеської міської ради. Технічний паспорт на це приміщення виданий 14.02.2007 року комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» як на нежиле приміщення підвалу, користувачем якого є Одеська міська рада. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2007 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших про визнання право власності було визнано право власності на спірне приміщення підвалу за [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2008 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2007 року було скасоване та справу направлено на новий розгляд. 12.01.2009 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов [PERSON] до Одеської міської ради, Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, Управління освіти та науки Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших про визнання права власності, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.06.2009 року, був задоволений. Ухвалою Верховного Суду України від 02.02.2011 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.01.2009 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10.06.2009 року було скасовано та справу передано на новий розгляд. Ухвалою Приморського районного суду від 24.02.2012 року позов [PERSON] до Одеської міської ради, Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, Управління освіти та науки Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших було залишено без розгляду. Однак, 14.05.2007 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу з [PERSON] на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 272,6 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS], який, в свою чергу, уклав договір купівлі-продажу з [PERSON], яка продала спірне приміщення [PERSON]. [PERSON] прийняла у спадщину від [PERSON] вищезазначене нежитлове підвальне приміщення на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. 28.01.2012 [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу 2/100 частки допоміжного нежитлового підвального приміщення, яке розташоване за адресою [ADDRESS]. Таким чином, первісний набувач [PERSON] неправомірно набула право власності на спірний об'єкт на підставі рішення суду, яке на даний час скасоване. З урахуванням зазначеного, усі послідуючі угоди, за якими інші відповідачі набули право власності на спірне майно, позивач просить визнати недійсними. В судовому засіданні прокуратур [PERSON] та представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради позовні вимоги підтримали та просила суд їх задовольнити, з підстав викладених в позові, відповідачі та третя особа про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутністю та заперечень на позов не надали. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалив заочно розглядати справу у відсутності належно повідомлених відповідачів без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення позивача, суд, на підставі всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановив наступне. Як випливає із матеріалів справи, нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 272,6 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], є комунальною власністю Одеської міської ради. Технічний паспорт на це приміщення виданий 14.02.2007 р. комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» як на нежиле приміщення підвалу, користувачем якого є Одеська міська рада. У 2007 році [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на підвальне приміщення площею 272,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та зобов'язання зареєструвати вказане приміщення в державному реєстрі прав нерухомості посилаючись на те, що співвласники вказаного підвального приміщення поступилися своєю часткою у праві спільної сумісної власності в цьому майні, що підтверджувалось довідкою, виданою директором житлового управління малого підприємства фірми «Ренесанс-92 ЛТД». Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2007 р. по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших про визнання право власності, за [PERSON] було визнано право власності на спірне приміщення підвалу. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19.06.2008 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2007 р. було скасоване та справу направлено на новий розгляд. 12.01.2009 року, рішенням Приморського районного суду м. Одеси, позов [PERSON] до Одеської міської ради, Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, Управління освіти та науки Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших про визнання права власності, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.06.2009 року, був задоволений. Ухвалою Верховного Суду України від 02.02.2011 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.01.2009 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10.06.2009 року було скасовано та справу передано на новий розгляд. Ухвалою Приморського районного суду від 24.02.2012 року позов [PERSON] до Одеської міської ради, Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, Управління освіти та науки Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших було залишено без розгляду. Разом з тим, встановлено, що 14.05.2007 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу з [PERSON] (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON]) на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 272,6 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. 08.06.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON]). 18.08.2007 року [PERSON] продала спірне приміщення [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON] 31.08.2010 року, [PERSON] прийняла у спадщину від [PERSON] вищезазначене нежитлове підвальне приміщення на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. 28.01.2012 [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу 2/100 частки допоміжного нежитлового підвального приміщення, яке розташоване за адресою [ADDRESS]. Отже, первісний набувач [PERSON] неправомірно набула право власності на спірний об'єкт на підставі рішення суду, яке на даний час скасоване. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 14.05.2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], об'єкт нерухомості, який продається, належить [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.05.2007 р. по справі № 2- 4396/07. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Право власності [PERSON] на нежитлове підвальне приміщення загальною площею 272,6 кв.м., розташованого в будинку [ADDRESS] припинено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2012 року по справі №2/1522/6498/11. З урахуванням зазначеного, усі послідуючі угоди, за якими інші відповідачі набули право власності на спірне майно, є недійсними. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Таким чином, усі правочини, а саме: договори купівлі-продажу укладені після набуття право власності [PERSON] на нежитлове підвальне приміщення площею 272,6 кв.м. у будинку [ADDRESS] на підставі заочного рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.05.2007 р., яке скасоване, є нікчемними. Відповідно до ст. 228 ЦК України, угода, яка порушує публічний порядок, є нікчемною, також, згідно цієї статті, угода є такою, що порушує публічний порядок, якщо вона скерована на порушення конституційних прав та свобод людини та громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Як вбачається з викладених обставин, відповідачі заволоділи нежилим підвальним приміщення, загальною площею 272,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS], яке належить державі в особі Одеської міської ради. У відповідності до ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Відповідно до ст. 327 Цивільного кодексу України, у комунальній власності є майно, у тому числі, грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлює, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти визначенні відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Зокрема, до такого майна був віднесений житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів. Рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. № 226-ХХІ "Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області" у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь житловий і нежилий фонд місцевих рад, розташований у територіальних межах міста у тому числі і домоволодіння по [ADDRESS]. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Отже, вказані договори купівлі-продажу спірного об'єкту є нікчемними. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину( ст. 216 ЦК України) може бути заявлена у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Такою особою є Департамент комунальної власності Одеської міської ради, інтереси якого представляє прокуратура Приморського району м. Одеси. У відповідності до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 р. за № 3 - рп/99 «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор або його заступник у кожному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної, безпеки, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання. Отже, підстав для набуття відповідачами права власності на нежитлове підвальне приміщення площею 272,6 кв.м. у будинку [ADDRESS] не має, а рішення суду, на підставі якого воно було набуто, як вище зазначалося, скасоване. Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Стаття 387 ЦПК України передбачене право власника витребувати майно від особи, яка незаконним чином ним заволоділа. Відповідно до ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна пред'являються за місцем знаходження майна. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є законними та підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 4, 6, 8, 10-11, 15, 57-60, 114, 209, 212-215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved