Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до приватного підприємства «Сільвер Фуд», якою просила поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вимоги вказаної позовної заяви мотивовані тим, що [PERSON] була прийнята 14.10.2011 року на роботу робітницею пастового цеху ПП «Сільвер Фуд». У подальшому позивач по справі була переведена на посаду спочатку майстра салатного цеху, а потім на посаду майстра виробництва. 04.10.2018 року позивач по справі була звільнена з роботи за формулюванням: «у звязку з вчиненням за місцем роботи розкрадання, п. 8 ст. 40 КЗпП України». Позивач по справі не погоджується із вказаною підставою свого звільнення, наполягаючи на тому, що вона не вчиняла розкрадання майна відповідача, докази такого розкрадання відсутні, а її вина не доведена належним чином, до кримінальної чи адміністративної відповідальності позивач не притягувалась, а тому вважає своє звільнення безпідставним та таким, яке суперечить нормам чинного законодавства. Оскільки в добровільному порядку поновити позивача на своїй посаді відповідач по справі відмовляється, [PERSON] була змушена звернутися до суду із вказаним позовом для захисту своїх, на її думку, порушених прав. Окрім того позивач наполягає і на необхідності стягнення із відповідача по справі середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У судове засідання позивач та її представник [PERSON] не зявились, однак останній надав до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просив проводити за його відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, однак направив до суду заяву, відповідно до якої просив суд відкласти судове засідання по розгляду вказаної справи на іншу дату. Разом із тим суд бере до уваги, що розгляд вказаної справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на підставі ухвали суду від 13.11.2018 року. Представник відповідача повторно звертається до суду з клопотанням про перенесення судового засідання, мотивуючи його своєю зайнятістю в іншому судовому процесі. Суд зважає, що у звязку із таким клопотанням судове засідання вже переносилося на іншу дату, що стає підставою затягування розгляду справи по суті та несвоєчасного вирішення вимог позивача про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку, в чому вбачається порушення прав останньої. Так представник відповідача був присутнім в судовому засіданні 29.11.2018 року, достеменно знав про суть позовних вимог та докази, якими позивач їх стверджує. Однак не надав суду жодних заперечень чи доказів на спростування вимог позивача. А лише звертався до суду із клопотаннями про перенесення судового засідання, що тільки сприяло затягуванню розгляду справи. Також суд не залишає і поза увагою те, що ухвалою суду від 06.03.2019 року відповідача по справі було зобовязано надати суду належним чином засвідчену копію наказу від 01.10.2018 року за №44-к. Однак вказана ухвала суду відповідачем була проігнорована та належним чином не виконана. Суд звертає увагу і на те, що представник відповідача по справі, адвокат [PERSON] представляє інтереси приватного підприємства «Сільвер Фуд» та через свою зайнятість не має можливості взяти участь в судовому процесі, разом з тим сам відповідач не позбавлений можливості направити до суду свого представника для надання суду пояснень з приводу обставин справи. За таких обставин, враховуючи строки розгляду матеріалів справи, з метою забезпечення своєчасного розгляду матеріалів справи та забезпечення права позивача на своєчасне вирішення її позовних вимог, недопущення зловживання учасниками судового процесу їхніми правами з метою затягування розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що справу можливо розглянути за відсутності сторін по справі. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України\~ передбачено право особи на захист\~ свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання.\~ Кожна особа має право звернутися до суду\~ за захистом свого особистого\~ немайнового або майнового\~ права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно із ст. 1 та ст. 4 ЦК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 14.10.2011 року позивач по справі була прийнята на роботу робітницею пастового цеху ПП «Сільвер Фуд». Вказана обставина сторонами по справі не заперечувалася. Із трудової книжки серії АН № 104301 вбачається, що [PERSON] 04.10.2018 року була звільнена з роботи у звязку із вчиненням за місцем роботи розкрадання, п. 8 ст. 40 КЗпП України, на підставі наказу № 44-К від 01.10.2018 року. Суд зважає, що ухвалою суду від 06.03.2019 року відповідача по справі було зобовязано надати суду належним чином засвідчену копію наказу від 01.10.2018 року №44-к. Однак вказана ухвала суду відповідачем була проігнорована та належним чином не виконана. Разом із тим, відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58, від 29.07.1993 року - трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Таким чином дані, які внесені до неї та скріплені печаткою підприємства та підписом посадової особи останнього, беруться судом як належний доказ підстави звільнення позивача. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийняти па роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пунктом 8 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» власник або уповноважений ним орган відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання. Таким чином, положеннями п. 8 ст. 40 КЗпП України імперативно визначено, що вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника має бути встановлено вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Згідно з п.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Однак, будь-які дані про наявність матеріалів службового розслідування по факту розкрадання, доказів встановлення вини позивача в такому розкраданні таких як вирок суду, що набрав законної сили, чи постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, якими встановлено вчинення [PERSON] розкрадання майна власника в матеріалах справи відсутні та відповідачем надані до суду не були, хоча останній достеменно знав про суть позовних вимог, а представник відповідача був у судовому засіданні та вказаним правом на подання своїх доказів та заперечень не скористався, хоча мав таку можливість. Відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до норм ст., ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, здійснивши системний аналіз наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що докази, надані позивачем до заяви на підтвердження викладених у ній обставин, є достатніми для підтвердження факту її звільнення без законних на те підстав. Відповідно до статті 9 Конвенції №158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 року, тягар доказування законності підстав звільнення працівника покладається на роботодавця. Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено законність звільнення позивача на підставі 8 частини 1 статті 40 КЗпП України Зважаючи на відсутність у відповідача вироку суду, який набрав законної сили чи постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, суд приходить до висновку, що у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача за п.8 ст.40 КЗиГІ України, а тому він підлягає поновленню на роботі. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП, встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Також, при винесенні рішення про поновлення на роботі, згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розрахунку середньої заробітної плати позивача, яка згідно довідки № 46 від 22.10.2018 р. за серпень 2018р. та вересень 2018р. склала 8395.11 грн., за 42 робочих дня. Відтак середньоденна зарплата позивача за серпень-вересень 2018 рік становить 199.88 грн. (8395.11 грн. : 42 дн. = 199.88 грн.), а середньомісячне число робочих днів за серпень-вересень 2018 року становить 21 день (22+20=42 : 2=21 дн.). Позивач по справі була звільнена із роботи 04.10.2018 року, таким чином з часу її звільнення до моменту винесення рішення по вказаній справі минув 121 день, що стверджується даними розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, наданого позивачем, який судом перевірений та сумніву у його достовірності у суду не виникає, а тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.10.2018 року по 26.03.2019 року становить 24185.48 грн. ( 199.88 грн. х 121 дн. = 24185.48 грн.). Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснювався судом із урахуванням правових позицій викладених у постановах Верховного Суду України від 14.09.2016 року по справі №523/18850/14-ц та від 25.05.2016 року у справі №6-511цс16. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» при поданні позову за вимогами про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі від сплати судового збору позивач була звільнена, тому на підставі статті 141 ЦПК України у зв'язку із задоволенням вимог позивача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1409 грн., 60 коп., як за вимогу немайнового та майнового характеру. Суд також вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення про поновлення на роботі, оскільки відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Нормами ст. 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі зазначеного та

Outcome: approved