Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася з позовом [PERSON] до Юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання права власності, у звязку з втратою оригіналу правовстановлюючого документу. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилалася на те, що 23 серпня 1997 року між позивачкою та гр. [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого вона купила квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Як вказує позивач, вказаний договір у відповідності з вимогами, встановленими ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», був зареєстрований на Одеській Новій Біржі в «Журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості» реєстраційний №985/97 від 23 серпня 1997 року. На підставі вказаного договору право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], 27 серпня 1997 року було зареєстровано в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (книга 2допк, стр.44, р.№98). Позивач зазначила, що з часу набуття права власності на квартиру вона постійно проживає в ній та зареєстрована з 15 вересня 1997 року по теперішній час. Однак, у звязку з неналежним зберіганням, оригінал правовстановлюючого документу та технічного паспорту на квартиру були втрачені позивачем. Отримати дублікат чи іншим чином поновити правовстановлюючий документ не можливо у звязку з відсутністю в матеріалах архівної інвентаризаційної справи оригіналу правовстановлюючого документу та фактичною відсутністю Одеської Нової Біржі та недійсності на даний час свідоцтва про його державну реєстрацію. У звязку з вищевказаним, позивач просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 43,3 кв. м., яка складається з двох житлових кімнат площею 10,7 та 17,2 кв. м ( загальна житлова площа - 27,9 кв. м), кухні - 5,8 кв. м, коридору 6,1 кв. м, санвузла - 2,7 кв. м, балкону 0,8 кв. м. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу у відсутності позивача та представника позивача, про що надав письмове клопотання. Представник відповідача\~в судове\~засідання не прибув, надав до канцелярії суду відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що не має повноважень щодо видачі дублікату правовстановлюючого документу, а лише здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно, в тому числі на підставі рішень суду. Також, представник відповідача, просив у задоволенні позову відмовити, а справу розглядати за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що, згідно договору купівлі-продажу від 23 серпня 1997 року [PERSON] купила у [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] загальною площею 43,3 кв. м., складається з двох житлових кімнат площею 27,9 кв. м (10,7 та 17,2 кв. м), кухні - 5,8 кв. м, коридору 6,1 кв. м, санвузла - 2,7 кв. м, балкону 0,8 кв. м. (а.с.8-9) Вказаний договір, у відповідності з вимогами, встановленими ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», був зареєстрований на Одеській Новій Біржі в «Журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості», реєстраційний №985/97 від 23 серпня 1997 року. (а.с. 8-11) На підставі вказаного договору, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] 27 серпня 1997 року було зареєстровано в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (книга 2допк, стр.44, р.№98), що підтверджується оригіналом листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 08 червня 2018 року за №5079-10/1126-Ж, про реєстрацію права власності на квартиру на імя [PERSON] з 27.08.1997 року та станом на 31.12.2012 року (кінцева дата здійснення реєстраційних повноважень КП «БТІ» та початок (з 01.01.2013 року) функціонування Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно) та відсутності правовстановлюючого документу в матеріалах архівної справи (а.с.12) Як вбачається з паспорту громадянина України [PERSON] та довідки/виписки з домової книги від 07.06.2018 року, позивач зареєстрована за адресою: [INFO] з 1997 року. (а.с. 7, 13) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна станом на 09.07.2018 року відомості про реєстрацію прав на спірну квартиру відсутні, а відтак, з часу дії Державного реєстру речових прав (з 01.01.2013 року) будь - яких правочинів щодо розпорядження квартирою не здійснювалось, в іпотеку не передавалась, під забороною не перебуває (а.с. 14). Позивачка позбавлена можливості отримати дублікат чи іншим чином поновити правовстановлюючий документ, у звязку з відсутністю в матеріалах архівної інвентаризаційної справи оригіналу правовстановлюючого документу та фактичною відсутністю Одеської Нової Біржі, недійсності на даний час свідоцтва про її державну реєстрацію, що підтверджується довідкою КП БТІ (а.с.12) та запитом до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с.17), запитом адвоката на зареєстровану адресу місця знаходження Одеської нової біржі по вул. Пушкінській, 37 в м. Одесі щодо можливості отримання дублікату правовстановлюючого документу та повернення поштової кореспонденції, у звязку з відсутністю адресата (а.с.15-16) Отже, суд приходить до висновку, що право власності позивачки є порушеним, у звязку з втратою оригіналу правовстановлюючого документу. Згідно ст.227 ЦК УРСР (1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Однак ЦК УРСР набув чинності з 1 січня 1964 року. На момент набрання ним чинності до обєктів, на які громадяни СРСР могли мати право особистої власності, відносився тільки житловий будинок. Квартири, як обєкт індивідуальної власності та цивільного обігу, зявляються в ньому в звязку з прийняттям Закону Української РСР «Про власність», від 07.02.1991 року, введений в дію з 15.04.1991 року. Таким чином, ст. 227 ЦК УРСР не регламентувала питання про форму правочину щодо купівлі-продажу квартири, а її застосування до договорів купівлі-продажу квартири мало характер аналогії. При цьому, заповнюючи прогалину в законодавстві, яка виникла у звязку з розширенням обєктів індивідуальної власності та наступної трансформації її в приватну власність, стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, яка була чинною, станом на 23 серпня 1997 року, тобто на дату укладання договору, встановлювала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Право власності позивачки було зареєстровано, отже, визнано державою Україна, відповідно до чинних на той час Правил державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних і фізичних осіб, затверджених наказом №56 Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.19995 року, які передбачали в якості правовстановлюючого документу зареєстровані на біржі правочини. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. При визначені норми права, що підлягає застосуванню, слід виходити з того, що Закон України «Про товарну біржу», є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що випливають з приводу членства у товарній біржі, прийнятий пізніше ніж ЦК УРСР. Отже, з врахуванням правил переважного застосування норм пізніше прийнятого закону та про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи, у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних відносинах, підлягає застосуванню ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Таким чином, укладений та зареєстрований на біржі в 1997 році договір купівлі-продажу квартири є дійсним, позивачем правомірно набуто право власності і потреби у визнані правочину дійсним не існує. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який посвідчує його право власності. З приводу того, в якому порядку мають розглядатись справи, в загальному позовному чи в порядку окремого провадження, ВССУ в [PERSON] від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Слід звернути увагу, що після набуття чинності ЦК України, з 01 січня 2004 року встановлення факту володіння особою будинком на праві власності, в порядку окремого провадження не допускається. Таким чином, не підлягає застосуванню судами п. 17 ППВСУ від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", яким передбачено встановлення факту володіння громадянином жилим будинком на праві власності, якщо власником було втрачено правовстановлюючий документ на цей будинок і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. Отже, зважаючи на пряму вказівку в ст. 392 ЦК України про можливість подання саме позову про визнання права власності, в разі втрати правовстановлюючого документу, а також враховуючи розяснення ВССУ, суд приходить до висновку, що зазначена справа має розглядатись в порядку позовного провадження. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст.2 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Речові права на нерухоме майно підлягають обовязковій державній реєстрації. Субєктом державної реєстрації речових прав, серед інших, є виконавчі органи міських рад (ст.6 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). На території м. Одеси таким органом є Юридичний департамент Одеської міської ради, до складу якого входить управління державної реєстрації департаменту Одеської міської ради (без реєстрації в якості окремої юридичної особи), який і здійснює функції державної реєстрації прав на нерухоме майно. \~ \~ \~ \~ Якщо обєкт нерухомого майна розміщений у межах території, на якій діють два і більше органів державної реєстрації прав, заява про державну реєстрацію прав подається до одного з таких органів на вибір заявника (ч.2 ст. 16 Закону). Отже, визначення по справі відповідача серед органів державної реєстрації також є правом позивача. Державна реєстрація прав проводиться на підставі, в тому числі, договорів, укладених у порядку, встановленому законом (ст.19 Закону). Для реєстрації прав подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку (п.3 ст.16 Закону). Отже, особою, яка не визнає право власності при відсутності оригіналу втраченого правовстановлюючого документу та/або відсутності його реєстрації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, є державна реєстраційна служба, яка діє у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З вищезазначених підстав. суд не погоджується з аргументами відповідача, які зводяться до заперечення ним статусу відповідача з причини відсутності повноважень на видачу дублікату правовстановлюючого документу, оскільки предметом спору є не відмова відповідача у видачі дублікату, а визнання прав власності на квартиру, у звязку з втратою оригіналу правовстановлюючого документу та наявністю у відповідача повноважень Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене, надані суду письмові докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення даного позову.

Outcome: approved