Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

В березні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначено, що з 30.04.2010 року позивач з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . З 2017 року шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені. Шлюб фактично розпався, причина розпаду протилежні погляди на сімейне життя, втрата почуття любові та взаємоповаги, шлюб існує формально, а тому позивач просила суд розірвати шлюб між ними, присвоївши їй дошлюбне прізвище [PERSON] . Крім того, позивач зазначає, що їх спільна з відповідачем дитина проживає разом із нею. Дитині створені всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку, а тому позивач просить визнати місце проживання дитини разом із нею. В підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував щодо їх задоволення. Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила, в зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу без участі представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 30.04.2010 року в органі реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) міста Відень, район Оттакрінг за записом № 195/2010 було зареєстровано шлюб між сторонами, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. Згідно із ч. 3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що з 2017 року сторони не підтримують подружніх стосунків, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин, збереження сім`ї неможливе. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги визнання позову в цій частині відповідачем, суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та відповідача, тобто фактично шлюб не існує, а тому позовна вимога в частині розірвання шлюбу є обґрунтованою та законною, в зв`язку з чим підлягає задоволенню. Позовна вимога в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю також підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про народження. Дитина на даний час зареєстрована та проживає разом із матір`ю - позивачкою у справі, а також суд приймає до уваги те, що сторони не заперечували в ході розгляду справи, що позивач, як матір дитини, належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості. За приписами статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із частинами першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). За вимогами частини першої ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" визначено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач не заперечував проти визначення місця проживання дитини разом з її матір`ю, та, виходячи переважно не з права батьків на спілкування і виховання, а з інтересів дитини, суд вважає, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, - є законними та обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір за дві позовні вимоги на загальну суму 1536 грн. 80 коп. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved