Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивачка зазначає, що на праві власності володіє житловим будинком із господарськими спорудами по [ADDRESS] . Відповідачі по справі приходяться їй сином, дочкою та онукою і зареєстровані у вказаному господарстві. Так склалося, що відповідачі тривалий час не проживають за місцем реєстрації та не користуються житловим будинком. Син [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 2012 року. Дочка [PERSON] з онукою [PERSON] не проживають у житловому приміщенні з 2009 року. Факт реєстрації відповідачів у належному їй будинку створює незручності та перешкоди у можливості реалізувати право на отримання соціального захисту. Відповідачі не беруть жодної участі в утриманні житла, не сплачують комунальних платежів, разом з тим їхня формальна реєстрація впливає на можливість оформити субсидію на користування комунальними послугами. Оскільки відповідачі не проживають в її господарстві, вона надалі не бажає надавати їм житло для проживання, то просила визнати їх такими, що втратили право на користування цим житлом. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала з викладених підстав. Пояснила, що відповідачі хоча і зареєстровані у належному їй будинку, тривалий час там не проживають та не навідуються. Дочка із онукою виїхали за межі України і наміру повертатися на територію України не мають. Син [PERSON] також за місцем реєстрації з 2012 року не появлявся та житлом не користується. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Пояснив, що після погіршення стосунків із матір`ю, вона позбавила його можливості користуватись житлом. Внаслідок цього він був змушений переселитись проживати до родичів дружини. Вказані обставини вважає поважною причиною його відсутності за зареєстрованим місцем проживання. Виходячи з наведеного, просив у задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. На електронну адресу суду подали письмові пояснення з приводу заявленого позову. Зокрема [PERSON] зазначила, що змушена була покинути батьківську домівку через нестерпні умови проживання, які були створені позивачкою. Вказала, шо мати через особливості свого характеру протягом усього життя конфліктувала з нею та іншми членами сім"ї, створювала нестерпні умови проживання їй з дочкою, брату та сестрі. Постійні докори, погрози та скандали призвели до того, що вона змушена була покинути батьківську хату і шукати інше місце проживання, зокрема притулок їй надала тітка. Згодом разом із дочкою вона виїхала за межі України де і проживає вже тривалий час. Наміру повертатись на Україну не має, оскільки повертатись нікуди. Водночас на час розгляду справи судом вона не завершила оформлення документів щодо отримання громадянства Німеччини. Це тривалий процес і тому до завершення цієї процедури просила не визнавати їх з дочкою такими, що втратили право на користування житлом за місцем реєстрації. [PERSON] дала суду аналогічні письмові пояснення. Заслухавши пояснення позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, подані у розпорядження суду, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів серед іншого можуть бути припинення правовідношення. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у будинку по [ADDRESS] , який відповідно належить на праві власності їх матері [PERSON] . Допитані у судовому засіданні як свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , пояснили, що відповідачі тривалий час у належному позивачці житлі не проживають. Зокрема [PERSON] близько 4-5 років, а [PERSON] та [PERSON] понад 8 років. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив той факт, що відповідачі у будинку позивачки не проживать понад встановлені законом строки внаслідок створення останньою неможливих для них умов проживання. Згідно акту, складеного комісією сільської ради [PERSON] . у будинку, що належить позивачці фактично не проживає понад шість років. Відповідачки [PERSON] та [PERSON] також у належному позивачці будинку не проживають понад вісім років. Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд встановив, що реєстрація відповідачів у житлі позивачки створює для останньої певні незручності. Між позивачкою та відповідачами фактично виник спір з приводу можливості використанням житла, яке їй належить. Даючи оцінку цим правовідносинам, суд виходить з того, що право відповідачів на користування житловим будинком, що є власністю позивачки є сервітутним, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до встановлених даних, відповідачі дійсно не проживають у господарстві позивачки більше року, а позивачка не погоджується забезпечувати їх житлом у власному будинку у майбутньому. Доводи позивачів про те, що вони вимушено покинули житло, а тому причина їх відсутності у житлі є поважною, не можуть бути покладені в основу судового рішення. У своїх показаннях свідок [PERSON] підтвердив ту обставину, що позивачка створювала неможливі умови проживання для відповідачів, у зв"язку з чим вони покинули це житло і ним не користуються тривалий час. Разом з тим, жодних дій на захист свого права відповідачі не вчинили і протягом більше, як трьох років не користувались цим сервітутом. З огляду на те, що відповідачі не користуються житловим будинком, який належить на праві приватної власності позивачці понад строк, визначений ч.2 ст.405 ЦК України, домовленість між власником житла та відповідачами ( [PERSON] та [PERSON] ) про збереження за останніми права користування житловим будинком на період їх перебування поза межами країни відсутня, аналогічно як і з [PERSON] , в добровільному порядку вони знятись з реєстрації місця проживання наміру не виявили, їх перебування на реєстраційному обліку у вказаному будинку обмежує права і охоронювані законом інтереси його власника, то суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки про визнання усіх відповідачів таким, що втратили право користування житлом - будинком по [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved