Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

В лютому 2019 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач на підставі договору дарування є власницею квартири [ADDRESS] . Відповідач є її сином та будучи зареєстрованим в квартирі, в ній не проживає, та починаючи із 2008 року систематично застосовує до позивача фізичну силу з метою заволодіння квартирою та здачу її в оренду. Відповідач участі в утриманні житла не приймає, за комунальні послуги не сплачує, а позивач є пенсіонером за віком, у зв`язку із чим у неї виникають проблеми із оплатою комунальних послуг та інших витрат на житло, а також вона вільно не може розпоряджатись і користуватись своїм майном. Відповідач має своє житло, яке було придбане за допомогою позивача. Зважаючи на вказані обставини, а також те, що вона зобов`язана нести тягар утримання майна з розрахунку, що в ньому зареєстрована особа, яка не проживає, - позивач вимушена звернутися до суду із даним позовом та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.04.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судове засіданя не з`явився. До суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Будь-які клопотаннями та відзив до суду не подав. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 08.07.2011 року, позивач [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] (а.с.8-10). Відповідач [PERSON] , відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, зареєстрований у вказаній квартирі з 22.11.2017 року (а.с.7), а також має у власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.01.2019 року, 4/5 квартири [ADDRESS] (а.с.11-15). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.02.2019 року у справі № 753/3856/19, було видано обмежувальний припис строком на шість місяців, яким заборонено [PERSON] перебувати в місці реєстрації та поживання [PERSON] , наближатись ближче ніж на 100 метрів до місць проживання (перебування) [PERSON] , а також заборонено у будь-який спосіб спілкуватись із нею. Крім того, [PERSON] зобов`язано пройти програму для кривдників за визначенням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації на строк 12 місяців (а.с.16-18). Крім того, в матеріалах справи містяться ряд доказів, які свідчать про вчинення відповідачем психологічного та фізичного насильства відносно своєї матері (а.с.20-37), а також відповідно до довідки Київського міського центру соціально-психологічної допомоги № 8 від 12.02.2019 року, [PERSON] є клієнтом центру, як особа, що постраждала від домашнього насильства (а.с.38). Позивач звернулась до Відділу реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про зняття з реєстрації проживання [PERSON] , в зв`язку з його вибуттям за адресою: [ADDRESS] , однак, в знятті їй було відмовлено, оскільки, відсутня заява самої особи про відповідне зняття (а.с.48). Позивач вказує, що відповідач має своє житло, за рік до подання даного позову спільно із нею не проживав, та вчиняв відносно неї насильство. Суд звертає увагу на те, що в ході розгляду справи доказів на спростування доводів позивача з боку відповідача суду надано не було. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, в силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач фактично в квартирі не проживає, позивач, в свою чергу, є законним власником житлового приміщення, та те, що доводи позивача жодними доказами зі сторони відповідача не спростовано, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню. Судові витрати, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved