Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що є власником житлового будинку [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 28.12.2004 року. В належному їй будинку зареєстровані, її дочка [PERSON] та неповнолітній онук [PERSON] . Однак, не зважаючи на їх реєстрацію у вказаному житловому будинку, відповідачі по місцю реєстрації не проживають понад один рік, їх речей в будинку немає. Дочка з онуком з квітня 2019 року проживають у Франції та наміру повертатись до України в них немає. Добровільно знятись з місця реєстрації відповідач не бажає. Вона змушена звернутися до суду із цим позовом, оскільки несе додаткові витрати по сплаті комунальних платежів, так як вони нараховуються на всіх зареєстрованих осіб у будинку. Іншого способу захистити своє право на розпорядження і користування спірним майном в неї не має. Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутністю, просить позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення позову, вказуючи що разом з сином [PERSON] проживають в Республіці Франція, син відвідує початкову школу. Представник Радивилівської міської ради в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Представником служби в справах дітей Радивилівської міської ради подано заяву, згідно якої представник служби не заперечує проти задоволення позивних вимог. При цьому просить суд взяти до уваги, що інформація про те, що [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , проживають в м.Нансі Республіка Франція, що підтверджується документами, перекладеними з французької мови та нотаріально завірені. [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] забезпечені житлом, [PERSON] відвідує початкову школу. Відділом культури, туризму, молоді та спорту Радивилівської міської ради [PERSON] , 2015 року народження, знятий з обліку дітей дошкільного та шкільного віку в зв`язку зі зміною місця проживання. За таких обставин, [PERSON] та неповнолітній [PERSON] можуть бути визнані таким, що втратили право на користування житлом, що не буде суперечити інтересам дитини. На підставі ст.247 ч.2 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступне, що [PERSON] на праві договору дарування від 28.12.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу Додь Н.В., належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.4,5). В належному [PERSON] будинку по [ADDRESS] , окрім власника зареєстровані дочка [PERSON] , 1996 року народження, та онук [PERSON] 2015 року народження, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №404 від 16.06.2020 року виданою Бугаївською сільською радою (а.с. 7). [PERSON] та неповнолітній [PERSON] не проживають за місцем реєстрації, що підтверджується актом обстеження будинковолодіння від 22.06.2020 року, складеним комісією Бугаївської сільської ради (а.с.6) Як на підставу позову, позивач вказує, що реєстрація відповідача у вказаному житловому будинку, який є її приватною власністю, порушує її права як власника будинку, оскільки реєстрація відповідача в даному житловому будинку впливає на розмір комунальних послуг, які вона сплачує, та перешкоджає оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Тому такими діями відповідачі порушили права та законні інтереси позивача у справі. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за надання комунальних послуг здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою житлового приміщення, це створює перешкоди для позивача в користуванні цією жилою площею. Відповідач на вказаній житловій площі не проживає, виселилися з житлового приміщення добровільно, після виселення з житла з реєстрації за вказаною адресою не знявся, чим порушують права та законні інтереси позивача. Також реєстрація відповідача за спірною адресою створює позивачу перешкоди в здійсненні користування цією квартирою. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки з наданих суду доказів вбачається відсутність відповідача в спірному жилому приміщенні понад встановлені законом строки, суд задовольняє позов. Оскільки, відповідач за вказаною адресою не проживає, цей житловий будинок не є її місцем проживання або місцем перебування, вона має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Щодо позовної вимоги про визнання таким, що втратив право користування житлом неповнолітнього [PERSON] , 2015 року народження, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно з ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає . У матеріалах справи наявні документи, що [PERSON] та її син [PERSON] проживають в м.Нансі Республіка Франція з 2019 року. [PERSON] відвідує початкову школу-садок-Туль (старшу групу садочка) Сент-Жорж Прім м.Нансі. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, крім виняткових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 статті 29 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини на визначення місця проживання є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] , з квітня 2019 року за місцем реєстрації не проживають, доказів на підтвердження того, що позивачем чиняться перешкоди в проживанні за місцем реєстрації, суду не надано, дитина разом з матір`ю проживають в іншому населеному пункті, за межами України, тому зняття з реєстрації [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] не порушує права неповнолітньої дитини саме на її проживання з одним з батьків, а саме матір`ю за місцезнаходження навчального закладу, в якому дитина навчається, тому є можливим визнати останніх такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Отже, суд вважає, що в наявності є порушення права позивача, як власника житлового будинку, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, позов є обґрунтованим, доведеним належними доказами, а тому підлягає до задоволення.

Outcome: approved