Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

[PERSON] у червні 2014 року звернувся до суду з названою позовною заявою, в якій вказував, що він надав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 8 000 доларів США, згідно розписки від 03.12.2012 року, які зобов'язувався повернути до 31.12.2013 року та 5 000 доларів США, згідно розписки від 03.12.2012 року, які зобов'язувався повернути до 03.06.2013 року. Всього разом: 13 тисяч доларів США. На даний час сума боргу не повернута. Тому, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] основну суму боргу - 13 000 доларів США, 3% річних від простроченої суми заборгованості - 920 доларів США, проценти за користуванням договору позики 1 368 доларів США, а всього - 15 288 доларів США, що в еквіваленті на день подачі позову становить 180 704 гривні 16 копійок. В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги та просив суд зодавольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, при цьому просив врахувати, що на день розгляду справи курс долара змінився, що тягне за собою зміни суми боргу в перерахунку на гривні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений у відповідності до вимог ст.74 ЦПК України. Зокрема, викликався судом телефонограмою на 04.08.2014 року , та у зв'язку з його неявкою судовий розгляд було відкладено на 09.09.2014 року про що його було повідомлено через засоби масової інформації - газету «Час Київщини» ( а.с. 21, 38-39). Причин неявки суду не повідомив. Заяви про відкладення розгляду справи до суду не подавав. Суд визнав наявних у справі матеріалів достатніми для встановлення прав та взаємовідносин сторін. Справа розглядається за відсутності відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням вимог, встановлених законом на що позивач дав свою згоду, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, ознайомившись із позовною заявою, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. По справі встановлено, що 03.12.2012 року відповідач [PERSON] отримав у позику від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США на що вказує його розписка (а.с.6-А). Зазначену суму коштів відповідач зобов'язувався повернути позикодавцю в строк до 31.12.2013 року. В той же день [PERSON] отримав у борг у [PERSON] 5000доларів США (а.с.6). Позику відповідач зобов'язувався повернути до 03 червня 2013 року. Таким чином загальна сума позики становить - 13 000 доларів США. Наведені обставини справи вказують, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини за договорами позики, то відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання відповідачем [PERSON] має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 610 ЦК України вказує, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно приписів ст. 1047 ЦК України угода про позику є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. У вказаних угодах про позику зазначені: сторони зобов'язання, грошова сума, яку взяв в борг відповідач, особистий підпис боржника. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона боржник зобов'язана вчинити на користь другої сторони кредитора певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. В ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. Встановлені судом обставини узгоджуються із вище наведеними положеннями та дають суду підстави для висновку, що укладення договору позики між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] підтверджується наявними у позивача оригіналами розписок, які позивачем приєднані до матеріалів справи (а.с. 6, 6-А) та щодо наявності невиконаних [PERSON] боргових зобов'язань перед позивачкем на момент розгляду справи. Надані суду розписки між сторонами [PERSON] та [PERSON], на підтвердження укладених договорів позики містять зобов'язання однієї особи повернути іншій особі у визначений строк визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов'язання і є належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей, що передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Відповідно до ст. 599 ЦК України, визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ч.1 ст. 545 ЦК України, вказує, що прийнявши зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. За правилами ч. 2 цієї статті, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. За правилами ч. 3 цієї ж статті наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Відповідач на неодноразові виклики суду на розгляд справи не з'явився та не надав суду будь-яких доказів належного виконання зобов'язання за договорами позики. А тому, у суда є всі правові підстави вважати, що [PERSON] не повернув кошти [PERSON] за договорами позики. Вирішуючи питання щодо розміру суми за користування позикою, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України вбачається, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Така правова позиція Верховного Суду України закріплена у відповідному судовому рішенні - справа від 02 липня 2014 року, № 6-6-36цс14, де зазначено, що у частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Одночасно слід зазначити, що згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Визначення в договорах позики грошових зобов'язань у іноземній валюті унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. За правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Тобто, законодавцем передбачено у разі порушення грошового зобов'язання сплата позичальником встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На вимогу кредитора боржник повинен сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується у періодичних офіційних виданнях. Відповідно до вимог ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Таким чином, позикодавець, відповідно до вимог ст. ст. 625, 1048 ЦК України, має право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договорів, а після їх закінчення, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, застосовуються положення ст. 625 ЦК України. Відповідно до 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, не передбачено можливості індексації коштів виходячи з курсу національної валюти по відношенню до долара США на день розгляду справи, тому інфляційні витрати не стягуються. При цьому, згідно пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Отже, іноземна валюта може бути предметом договору позики, оскільки чинним законодавством України не забороняється мати у власності фізичним особам іноземну валюту та розпоряджатися нею, але з дотриманням правил, передбачених спеціальним законодавством. Це значить, що на договір позики, в якому міститься посилання на іноземну валюту, поширюються ті ж правила, що й на договір позики, укладений в гривнях. При цьому, якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватись в грошовій одиниці України - гривні. Така правова позиція Верховного Суду України закріплена у відповідних судових рішеннях (справи від 25 листопада 2009 р. № 6-19596 св 07, від 2 червня 2010 р. 6-14 св 09 та ін.). Крім того, така позиція Верховного Суду закріплена у роз'ясненнях, що містяться у п. 14 Постанови його Пленуму від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», в якому зазначається, що оскільки ч. 1 ст. ЦК визначає законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, грошову одиницю України - гривню, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, грошову одиницю України - гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти (яка була предметом позики) в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). Право ухвалювати рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті суд має право у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. , ч. 3 ст. 533 ЦК; Декрет КМУ № 15-93). Постанова Верховного суду України від 02 липня 2014 року № 6- 79 цс 14 зазначає, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Беручи до уваги вище викладене, суд приймає до уваги заявлені позивачем позовні вимоги, їх обґрунтування, та письмові розрахунки, що містяться в позовній заяві. Однак, не в повній мірі погоджується з порядком обрахування 3% від простроченої суми заборгованості, оскільки позикодавець має право на отримання процентів від суми позики лише протягом строку дії договору, а після його закінчення у разі прострочення виконання грошового зобов'язання застосовується положення ст. 625 ЦК України. За таких обставин, сума, яка підлягає стягненню слід обрахувати наступним чином: 1.За договором від 03 грудня 2012 року [PERSON] позичив [PERSON] 8 000 доларів США на термін до 31 грудня 2013 року. Процентна ставка не визначалася. Таким чином, за вказаним договором сума боргу складає 8 000 доларів США. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, строк прострочення з 31 грудня 2013 року по 09 вересня 2014 року склав 221 день. 3 % відсотки за прострочення повернення боргу за цим договором складають 145, 15 доларів США. 8 000 доларів США - сума боргу х (3:365:100) х 221 = 145,15 доларів США Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України проценти за користуванням позики : в період з 03.12.2012 року по 09.06.2013 року - 189 днів, облікова ставка Національного Банку України становила 7,5% річних - 310,68 доларів США в період з 10.06.2013 року по 12.08.2013 року - 64 дні, облікова ставка становила 7,0 % річних - 98, 19 доларів США в період з 13.08.2013 року по 14.04.2014 року - 245 день, облікова ставка становила 6,5 % річних - 349,04 доларів США в період з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року - 93 день, облікова ставка становила 9,5 % річних - 193,64 доларів США в період з 17.07.2014 року по 09.09.2014 року - 55 день, облікова ставка становила 12, % річних - 150,68 доларів США - Разом: 1102,23 доларів США за вказаним договором сума боргу складає 9247, 38 доларів США. 2.За договором від 03 грудня 2012 року [PERSON] позичив [PERSON] 5 000 доларів США на термін до 03 червня 2013 року. Процентна ставка не визначалася. Таким чином, за вказаним договором сума боргу складає 5 000 доларів США. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, строк прострочення з 03 червня 2013 року по 09 вересня 2014 року склав 432 день. 3 % відсотки за прострочення повернення боргу за цим договором складають 177,34 доларів США. 5 000 доларів США - сума боргу х (3:365:100) х 432 = 177,34 доларів США Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України проценти за користуванням позики : 5 000 доларів США - сума боргу х (облікова ставка НБУ:365) х кількість днів: 100 в період з 03.12.2012 року по 09.06.2013 року - 189 днів, облікова ставка Національного Банку України становила 7,5% річних - 194,18 доларів США в період з 10.06.2013 року по 12.08.2013 року - 64 дні, облікова ставка становила 7,0 % річних - 61,37 доларів США в період з 13.08.2013 року по 14.04.2014 року - 245 день, облікова ставка становила 6,5 % річних - 218,15 доларів США в період з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року - 93 день, облікова ставка становила 9,5 % річних - 121,03 доларів США в період з 17.07.2014 року по 09.09.2014 року - 55 день, облікова ставка становила 12, % річних - 94,18 доларів США - Разом: 688,91 доларів США за вказаним договором сума боргу складає 5 866, 25 доларів США. Отже, при проведенні даних обрахунків судом враховані вимоги ст. ст. 625, 1048 ЦК України, згідно яких позикодавець має право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договорів, а після їх закінчення, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, застосовуються положення ст. 625 ЦК України; ч. 2 ст. 625 ЦК України згідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; ч. 2 ст. 625 ЦК України, не передбачено можливості індексації коштів виходячи з курсу національної валюти по відношенню до долара США на день розгляду справи, тому інфляційні витрати не стягуються; ч. 1 ст. 1048 ЦК України з якої вбачається, що проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися на рівні облікової ставки НБУ, щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу. Підсумовуючи вище викладене та беручи до уваги те, що між сторонами в належній формі укладені договори позики грошей з обов'язком повернути позики, що підтверджується договорами позики, дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки вони ґрунтуються на положеннях закону та підтверджується наданими та дослідженими в судовому засіданні доказами. Окрім того, при проведенні обрахунків - позика проводилась в іноземній валюті, а, саме: доларах США, суд враховує вимоги 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», в якій вказано, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Постановою Правління Національного банку України від 31 березня 2014 року № 180 "Про внесення змін до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів", що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 1 квітня 2014 року за № 375/25152, з 4 квітня 2014 року офіційний курс гривні до іноземних валют та курс банківських металів визначаються Національним банком України на поточний робочий день і діятимуть з часу їх встановлення до наступного перегляду. Станом на день ухвалення рішення, тобто 09.09.2014 року Національним банком України встановлював офіційний курс гривні до долара США на рівні 12,92, що стверджується роздруківкою НБУ щодо офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, котра приєднана до матеріалів справи (а.с.40-41). При встановлених судом обставинах на підставі вище наведених розрахунків, із відповідача [PERSON] необхідно стягнути заборгованість за договорами позики на користь позивача [PERSON] в сумі 195 268 грн.10 коп., з яких: - основний борг: 8 000 доларів США, що становить 103 360 грн., 5 000 доларів США, що становить 64 600 грн. Всього сума боргу становить - 167 960 гривень. - три проценти річних від простроченої суми боргу - 322,49 доларів США, що становить 4 166 грн. 57 коп. - проценти за користування позикою з урахуванням облікової ставки НБУ - 1791,14 доларів США, що становить 23 141 грн.53 коп. Таким чином суд прийшов до висновку, що вимоги позивача грунтуються на Законі, вони є обгрунтованими, тому підлягають задоволенню. Ст. 88 ЦПК України вказує, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, яким є сплачений судовий збір. Оскільки позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1808 грн., то відповідно до вище зазначеної норми закону вказана сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] Враховуючи, що станом на день розгляду справи ціна позову збільшилась, то є необхідність в обрахуванні судового збору. Розмір судового збору, при подачі позовної заяви до суду майнового характеру згідно Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI зі змінами становить - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. У зв'язку з тим, що на день ухвалення рішення, при проведенні судом уточнених обрахунків загальна суму боргу змінилась і складає 195 268 грн. 10 коп., тому з [PERSON] на користь Держави слід стягнути судовий збір у сумі 144 грн. 68 коп. (1952.68 грн. - 1808 грн. = 144 грн. 68 коп.).

Outcome: approved