Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

В грудні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому посилаючись на ст. 255 ЦК України просить визнати недійсним заповіт [PERSON], посвідчений 29.10.2014 року приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Озадовською О.М., за яким все майно мати заповіла відповідачці [PERSON]. В обґрунтування позову вказував, що [INFO] померла його мати [PERSON], 1936 року народження, яка проживала в квартирі [ADDRESS]. Після її смерті залишилось спадкове майно на 2/3 частин квартири, в якій вона проживала, при цьому 1/3 частина вказаної квартири належала матері на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 21.07.1997 року, а інша 1/3 частина квартири належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.2007 року, яке вона отримала після смерті чоловіка [PERSON] Зазначав, що спадкоємцем першої черги за законом являється він. Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері йому стало відомо, що 29.10.2014 року мати заповіла все належне їй майно [PERSON] Позивач вважає, що вказаний заповіт був вчинений у момент, коли мати не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. 28.12.2016 року відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Жаріковій О.В. 25.01.2017 року суддею Жаріковою О.В. відкрито провадження в даній справі. 06.03.2017 року розпорядженням керівника апарату Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 267 від 06.03.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл вказаної справи, так як у судді Жарікової О.В. 23.02.2017 року закінчилися повноваження в зв'язку з відставкою. 06.03.2018 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 07.03.2017 року ухвалою судді прийнято до провадження вказану справу та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні. 10.04.2017 року ухвалою суду призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу, провадження по справі зупинено. 12.02.2018 року судом поновлено провадження у даній справі. Позивач та його представник в судовому засіданні 07.06.2018 року надали пояснення по суті позову, в яких позовні вимоги підтримали. 24.07.2018 року позивач звернувся до суду із заявою, в якій просив справу розглядати без його присутності, просив приєднати до справи квитанцію за проведення судово-психіатричної експертизи та стягнути з відповідача на його користь судові витрати в сумі 4 087,66 грн., проти заочного розгляду справи не заперечував. Третя особа, приватний нотаріус Озадовська О.М. в судовому засіданні 07.06.2018 року відносно позову покладалась на розсуд суду, пояснивши, що пересвідчувалась у стані [PERSON], а також роз'яснювала їй наслідки вчинення нотаріальних дій під час посвідчення заповіту. 24.07.2018 року третя особа, приватний нотаріус Озадовська О.М. звернулась до суду із письмовими запереченнями на позов, в яких не погоджується позовом про визнання заповіту недійсним, вважає вимоги [PERSON] необґрунтованими, оскільки нею як нотаріусом було встановлено дієздатність [PERSON], остання розуміла наслідки нотаріальної дії, перед підписанням заповіту [PERSON] прочитала його вголос. В запереченнях третя особа просила розгляд справи проводити у її відсутність. В межах виконання клопотання експерта в судовому засіданні 01.12.2017 року, за участю експерта Глубокової Н.А., були допитані свідки. Заслухавши пояснення позивача, його представника та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Так, судом встановлено, що [INFO] у віці 78 років померла [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області повторно видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. 05.05.2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. заведено спадкову справу № 13/2015 до майна померлої [INFO] [PERSON], індекс справи 02-14, яка надана на запит суду. З матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися 05.05.2015 року її син [PERSON], [INFO] та 18.06.2015 року [PERSON], [INFO]. Померла [PERSON] являлась матір`ю позивача, про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] видане 12.03.2015 року. Відповідно до копії довідки № 1201 від 22.04.2015 року виданої Комунальним підприємством БМР «Житлово-експлуатаційною конторою № 1», яка наявна в матеріалах копії спадкової справи, [PERSON], [INFO] дійсно проживає в [ADDRESS]. Померла [INFO] [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] з 05.05.1976 року по день смерті. Разом з нею за вказаною адресою був зареєстрований [PERSON]. 29.10.2014 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Озадовською О.М. в реєстрі за № 1376, яким все належне їй майно заповіла [PERSON], [INFO], що вбачається з його копії. Відповідно копії наданого суду повідомлення Білоцерківської міської лікарні № 2 від 04.11.2015 року № 2443, [PERSON], [INFO], яка проживала за адресою: [ADDRESS], перебувала на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Білоцерківської міської лікарні № 2 в період з 20.07.2014 року по 30.07.2014 року з діагнозом гіпертонічна хвороба ІІ ст., кризовий атеросклеротичний СН ІІ А, супутній діагноз ХСМН при церебросклерозі. В період часу з 08.08.2014 року по 19.08.2014 року з діагнозом: ІХС, кардіосклероз атеросклеротичний, гіпертонічна хвороба ІІ ст., ускладнення основного СН ІІ А, супутній діагноз: ХСМН при церебросклерозі. В період часу з 01.10.2014 року по 10.10.2014 року діагноз: ІХС. Кардіосклероз атеросклеротичний, гіпертонічна хвороба ІІ ст., ускладнення основного: застійні явища в малому колі кровообігу. СН ІІ А. Супутній діагноз: гепатоз. ХСМН ІІ при церебросклерозі. [INFO] помер брат позивача [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області повторно видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. 11.08.2015 року ДІМ 2-го МВС Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області лейтенант міліції Кривенко В.М. відібрав у [PERSON] письмові пояснення, з яких вбачається, що [PERSON] являється її співмешканцем, з яким вони проживають протягом 13 років. [PERSON] являється його тіткою, яка напередодні своєї смерті (протягом 1-го року) проживала в її квартирі та вона доглядала за нею. [PERSON] мала деякі заощадження, а саме: 13 900 дол. США, які вона передала їй в березні 2014 року, коли вона приїхала проживати до неї. Дані кошти вона просила передати після смерті внучці [PERSON], яка проживає в Росії. Тому, після смерті [PERSON], вона частинами пересилала [PERSON] кошти в сумі 10 000 дол. США, про що може надати квитанції перерахунків. Інші 3 900 дол. США вона витратила на поховання [PERSON] та її сина [PERSON] Згідно заповіту [PERSON] заповіла їй все своє майно. В матеріалах справи наявна медична документація щодо стану здоров'я померлої [PERSON], а саме витребувані судом медичні картки останньої. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 97-ц від 27.12.2017 року КЗ КОР "ОПНМО" [PERSON] під час складання та підписання заповіту 29.10.2014 року страждала на судинну деменцію. За своїм психічним станом не могла усвідомлювати (розуміти) значення своїх дій та керувати ними (а.с. 116-118). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів дають підстави стверджувати, що у момент складання оспорюваного заповіту від 29 жовтня 2014 року [PERSON] не могла усвідомлювати (розуміти) значення своїх дій та керувати ними. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст. 110 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідачем та третьою особою не надано доказів, які б спростовували встановлені судом обставини, в тому числі і висновок експерта. Доводи третьої особи спростовуються неведеними вище висновками суду по даній справі, при цьому в судовому засіданні не встановлено обставин, які б викликали обгрунтовані сумніви у достовірності проведеної на виконання ухвали суду судово-психіатричної експертизи. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи (п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язанні з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір в сумі 551,20 грн. та судові витрати за проведення експертизи в розмірі 4 087,66 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved