Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 14.04.2005 року вона являється власницею будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Разом з [PERSON] в будинку зареєстровані [PERSON] - син, та [PERSON], яка являється попередньою власницею будинку. Відповідачка, [PERSON], після оформлення в нотаріальній конторі договору купівлі-продажу будинку самостійно не знялася з реєстрації, в будинку вона не проживає та не утримує його з 2005 року. Добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає, місце її знаходження не відомо, зв'язку з нею не має. Позивачка до суду не з'явилась, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, надала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник Токмацького РВ УДМС України в Запорізькій області до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, надано до суду заяву, в якій зазначено, що заперечень не мають та просять розглядати справу без участі їх представника. Відповідач [PERSON] повторно (02.04.2015 року, 09.04.2015 року та 20.04.2015 року) не з'явилась, причину своєї неявки суду не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, у зв'язку з чим, судом визнана неповажною причина неявки відповідача у дані судові засідання. Також відповідач не надала суду будь-яких клопотань про відкладення розгляду цієї справи, заяв про визнання позову або заперечень проти позову. Згідно із ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи за відсутністю відповідача по наявних у справі матеріалах та доказах. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею будинку [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 14.04.2005 року, витягом з державного реєстру правочинів від 14.04.2005 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.04.2005 року. Договір укладено між [PERSON] з однієї сторони (продавець) та [PERSON] з другої сторони (покупець), про те, що за цим договором продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти належний продавцю будинок [ADDRESS] і сплатити за нього визначену за домовленістю сторін грошову суму. Згідно п. 1 Договору купівлі-продажу будинку продавець зобов'язаний передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти належний продавцю жилий будинок [ADDRESS] і сплатити за нього визначену за домовленістю сторін грошову суму. Відповідно до п. 6 вказаного договору кожна сторона зобов'язується виконувати свої обов'язки, покладені на неї цим договором, належним чином та сприяти іншій стороні у виконанні її обов'язків. Сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов цього договору. Сторона, яка порушила зобов'язання відповідно до умов цього договору, повинна усунути ці порушення. За порушення цього договору винна сторона відшкодовує спричинені ним збитки іншій стороні у відповідності до законодавства України. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх цивільних прав та інтересів (позовна давність) буде обчислюватися у відповідності до чинного законодавства. Згідно до п. 8 вказаного договору купівлі-продажу, відповідачка повинна була в десятиденний термін з моменту підписання договору, звільнити проданий житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідачка [PERSON] після оформлення в нотаріальній конторі договору купівлі-продажу будинку самостійно не знялася з реєстрації, в будинку вона не проживає та не утримує його з 2005 року. Добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає і залишається зареєстрована у вказаній квартирі до теперішнього часу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). З довідки № 83 про склад сім'ї виданої головою квартального комітету від 19 березня 2015 року, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.11). Крім того, за відомостями адресно-довідкового підрозділу Токмацького РВ УДМС України в Запорізькій області [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового в частині збереження права користування житлом за колишнім власником. Відповідач після відчуження квартири втратив будь-які права на неї, договір найму жилого приміщення між ним та власником не укладений. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. [PERSON], втратила право користування будинком у зв'язку з відсутністю договірних відносин з власником квартири [PERSON] та припинення її права власності на будинок. Правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла приводить до того, що власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням. За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Суд вважає, що є підстави визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі N 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved