Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Департамент комунальної власності Одеської міської ради. звернувся до суду з позовом до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк», який було уточнено, в якому просив суд, визнати недійсним договір іпотеки від 27.11.2007 року, укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Демарк», яким передано в іпотеку нерухоме майно нежитлове підвальне приміщення загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56; скасувати запис про державну реєстрацію обтяження нежитлового підвального приміщення загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56 під номером запису про обтяження 6111343 та стягнути з відповідачів на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради понесені судові витрати. Представник позивача у судових засіданнях позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, надав заяву щодо слухання справи за його відсутністю Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, була повідомлена належним чином, \~суд вважає за можливе розглянути позов за відсутністю відповідача. Представник відповідача ПАТ «Банк «Демарк» у судових засіданнях позов не визнав, надав суду заперечення проти позову, у яких зазначив, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, у звязку з чим правових підстав для визнання договору іпотеки недійсним, не вбачає. Представник третьої особи Одеської міської ради у судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, зясувавши всі суттєві обставини, вважає позов обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухомо майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №39839139 від 30.06.2015 року Департаменту комунальної власності Одеської міської ради стало відомо, що 27.11.2007 року [PERSON], ІПН 27128133380 як іподекодавцем з Відкритим акціонерним товариством «Байк «Демарк», що в подальшому було перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Банк «Демарк» укладено договір іпотеки, згідно якого останньою передано в іпотеку нежитлове підвальне приміщення загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56. Однак, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, як уповноважений орган з управління комунальним майном територіальної громади м.Одеси вважає, що укладений договір іпотеки від 27.11.2007 року щодо нежитлового підвального приміщення загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56 підлягає визнанню недійсним. Нежитлове підвальне приміщення загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56 є обєктом комунальної власності територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради. Однак зазначене приміщення поза волею власника в особі Одеської міської ради вибуло з комунальної власності територіальної громади м.Одеси. Не маючи належних правових підстав [PERSON] та Дочірнє підприємство «Вектор» з іноземними інвестиціями уклали договір купівлі-продажу нежилого підвального приміщення, загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56. Вказаний договір купівлі-продажу нежилого підвального приміщення, загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56 на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 08 грудня 2006 року був визнаний дійсним та за [PERSON] було визнано право власності на вищезазначене приміщення. 15 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення, загальною площею 103,0 кв. м, розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56. Однак, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 24 вересня 2013 року скасовано рішення Приморського районного суду м.Одеси від 08 грудня 2006 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Дочірнього підприємства «Вектор» з іноземними інвестиціями про визнання договору дійсним та визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 103,0 кв. м, що розташовано за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56 - відмовлено. Таким чином, з наведеного вище вбачається, що в судовому порядку було встановлено, що вищезазначене майно територіальної громади м.Одеси, інтереси якої в даному випадку належить представляти Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, вибуло із володіння поза волею власника. З метою відновлення майнових прав територіальної громади м.Одеси Департамент комунальної власності Одеської міської ради 29 квітня 2014 року звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], Одеська міська рада про витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року по справі №522/7604/14-ц позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON], за участю третіх осіб [PERSON], Одеської міської ради про витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення - задоволено в повному обсязі. Витребувано у [PERSON] ІПН 27128133380 нежиле підвальне приміщення загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56 на користь територіальної громади м.Одеси, в особі Одеської міської ради, від імені якої діє Департамент комунальної власності Одеської міської ради та усунуто перешкоди у користуванні шляхом виселення [PERSON] ІПН 27128133380 з нежилого підвального приміщення загальною площею 103,0 кв. м, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Вказане судове рішення набрало законної сили 23 лютого 2015 року та в подальшому не було оскаржене в апеляційному та касаційному порядку. З правової позиції Верховного суду України, що висловлена згідно абзацу пятого пункту десятого постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-1V "Про державну реєстрацію речових прав па нерухоме майно та їх обмежень"). Між тим, Верховний суд України в рамках адміністративного судочинства в своїй постанові від 11 листопада 2014 року по справі №21 -357а14 дійшов правового висновку про те, що наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Абзацом другим частини першої статті 244-2 КАС України законодавцем в імперативному порядку закріплено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Таким чином, вбачається, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради, як уповноважений орган з управління комунальним майном територіальної громади м.Одеси не в змозі на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року по справі №522/7604/14-ц здійснити державну реєстрацію права власності за Одеською міською радою на нежитлове підвальне приміщення загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56, тому що в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо вказаного приміщення існує заборона на відчуження, що виникла на підставі договору іпотеки від 27.11.2007 року. Вищезазначена обставина не тільки ускладнює фактичне виконання заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 лютого 2015 року по справі №522/7604/14-ц в частині повного відновлення майнових прав територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради на нежиле підвальне приміщеним загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул.Успенська, 56, а іі зовсім робить його фактичне виконання неможливим, що безумовно свідчить про те, що на сьогодні існує порушення майнових прав територіальної громади м.Одеси. Проте, згідно приписів ч.5 ст.124 Конституції України в імперативному порядку закріплено, що судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України. Зазначена вище конституційна норма кореспондується з ч.1 ст.14 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню па всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів. При цьому, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В листі Верховного суду України від 01.02.2015 року, в якому наведено аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомою майна, Верховний суд України звергає увагу на те, що відповідно до статей 387, 388 ЦК можливість віндикації майна в особи, яка володіє майном, у тому числі й майна, переданого в іпотеку, залежить від того, чи с володілець добросовісним набувачем. Якщо іпотекодавець є недобросовісним набувачем, то власник має право витребувати своє майно у іпотекодавця в будь-якому випадку. Подібно до цього власник має право витребувати своє майно, якщо іпотекодавець хоча і є добросовісним набувачем, але це майно було набуте ним безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати. Коли ж іпотекодавець є добросовісним набувачем майна, переданого в іпотеку, і майно придбане ним за відплатним договором, власник має право витребувати це майно в іпотекодавця у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька обєктів нерухомого майна за умов, зокрема у разі якщо нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності та воно може бути відчужене інотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонена законом, зокрема із правочинів. Однак, нерухоме майно за спірним договором на час його укладення не належало на праві власності [PERSON], оскільки остання була лише добросовісним набувачем, а власником була територіальна громади м.Одеси в особі Одеської міської ради, що в свою чергу було підтверджено заочним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року по справі №522/7604/14- ц, яке в свою чергу створює преюдиціальні наслідки. Отже, в момент вчинення [PERSON] спірного правочину в неї були відсутні необхідний обсяг цивільної дієздатності щодо розпорядження вищевказаного обєкта нерухомості, оскільки це право згідно вимог ст.319 ЦК України належить виключно власнику, яким [PERSON] не була. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5,6 статті 203 ЦК України. Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, та особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно ст.1 протоколу 1 до Конвенції з прав людини та основоположних свобод закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, договір іпотеки, за яким предметом стало спірне майно є недійсним, оскільки її особи не було належного обсягу правоздатності розпоряджатись нежитловим приміщенням і сам зміст спірного правочину суперечив ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Також є недійсним і запис про заборону на нерухоме майно, що є похідним від недійсного договору іпотеку. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач довів в суді свої позовні вимоги. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем.

Outcome: approved