Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 9 січня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь вартість Ѕ частини автомобіля марки OPEL VIVARO, державний номерний знак [NUMBER] , білого кольору, 2007 року випуску, у розмірі 137026 гривень, судові витрати покласти на відповідача. Позов обґрунтовано наступним. Сторони перебували у шлюбі з 25.06.2016 по 03.09.2018, який було розірвано рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 05.07.2018, справа № 146/536/18. Рішення набрало законної сили 03.09.2018. В період перебування у шлюбі 12 січня 2017 року сторони придбали транспортний засіб OPEL VIVARO, державний номерний знак [NUMBER] , білого кольору, 2007 року випуску. Право власності зареєстрували за відповідачем. Згідно листа регіонального сервісного центру МВС у Рівненській області від 03.12.2018 на адвокатський запит, позивачу стало відомо, що спірний транспортний засіб 08.08.2018 було відчужено-здійснено операцію «Перереєстрація ТЗ на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ». Згідно відповіді на адвокатський запит від 04.12.2018, регіональним сервісним центром МВС України у Вінницькій області повідомлено, що ТЗ на даний час зареєстрований за [PERSON] -сестрою відповідача. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу у неї з відповідачем неприязні відносини. Вона неодноразово зверталася до відповідача із проханням вирішити питання поділу або визначення порядку користування спільним майном-транспортним засобом, однак відповідач ухилявся від вирішення даного питання, згоди щодо поділу майна не дійшли, транспортним засобом відповідач користувався одноособово. Згідно інформації, наданої регіональними сервісними центрами, позивачу стало відомо про продаж спірного транспортного засобу відповідачем. Позивач вважає, що він навмисне відчужив спірний ТЗ на користь сестри, щоб уникнути поділу. 22 квітня 2019 року позивачем подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь вартість Ѕ частини спірного автомобіля у розмірі 112,406 гривень, надаючи звіт про оцінку колісного транспортного засобу OPEL VIVARO [NUMBER] від 31.01.2019, згідно якого ринкова вартість спірного ТЗ складає 224812 грн. Також позивачем надано копію квитанції про оплату експертної оцінки та клопотання про стягнення з відповідача на її користь витрат на професійну правничу допомогу, судові витрати, понесені нею. 27 травня 2019 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому він просить поновити процесуальний строк для подання відзиву, в задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Відзив мотивований наступним. Дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.06.2016 по 03.09.2018. 12.01.2017 на відповідача було зареєстровано транспортний засіб, який являється предметом спору. Представник відповідача звертає увагу на те, що даний ТЗ був придбаний виключно за кошти, які відповідач позичив за договором позики у [PERSON] саме на придбання автомобіля, що підтверджується розпискою від 15.12.2016. Позичені кошти [PERSON] мав повернути до 1 січня 2022 року, однак в зв`язку з хворобою батька відповідача, мати відповідача поставила вимогу про дострокове повернення коштів. Оскільки у відповідача не було в наявності суми, яку треба було повернути, він вимушений був переслати на ім`я матері [PERSON] довіреність, якою уповноважував останню на продаж спірного автомобіля. Сам відповідач в той час перебував за кордоном на заробітках. 21.04.2019 [PERSON] повернувся з-за кордону і повернув [PERSON] залишок заборгованості. Представник відповідача посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007, згідно якого п.23 передбачено, що, вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання; не належить до спільної сумісної власності майно , набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, тому вважає, що це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 29 січня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, справу призначено до розгляду на 18 квітня 2019 року на 09-00 годину. Витребувано із регіонального сервісного центру МВС України у Вінницькій області (адреса: вулиця Ботанічна, 24, м.Вінниця, 21010) договір купівлі-продажу транспортного засобу Опель Віваро, державний номерний знак [NUMBER] , білого кольору, 2007 року випуску, згідно якого транспортний засіб був відчужений [PERSON] [INFO] , жителем [ADDRESS] . 15 лютого 2019 року на виконання вимог ухвали суду отримано копії договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу. Ухвалою. Томашпільського районного суду від 18 квітня 2019 року відкладено слухання справи на 29 травня 2019 року на 11-00 годину. 22 квітня 2019 року отримано заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог із звітом про оцінку ТЗ, клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, судові витрати з договором про надання правової допомоги від 30.11.2018, додатком до договору від 30.11.2018, актом прийому-передачі виконаних робіт до договору про надання правової допомоги, квитанцією [PERSON] від 16.04.2019. 22 квітня 2019 року отримано клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи. 10 травня 2019 року представник відповідача-адвокат Самар В.О. подав заяву про надання дозволу на ознайомлення із матеріалами справи. 27 травня 2019 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву з клопотанням про поновлення процесуального строку для подання відзиву. 29 травня 2019 року отримано клопотання представника позивача про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача. Ухвалою Томашпільського районного суду від 29 травня 2019 року поновлено відповідачу строк для подання відзиву, прийнято до розгляду відзив відповідача на позовну заяву [PERSON] . 29 травня 2019 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду. Доводи учасників справи. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник Климович Т.Д. не з`явилися, представник позивача подала до суджу заяву, в якій просить судове засідання у справі проводити у відсутності позивача та представника, зменшені позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову [PERSON] , попросив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. На запитання головуючого представник відповідача погодився із сумою вартості спірного автомобіля, відповідно до експертної оцінки. В ході розгляду справи представник відповідача заявив клопотання про допит свідків, явку яких уже було забезпечено до суду. Дане клопотання було задоволено. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її син [PERSON] -відповідач у справі попросив позичити йому кошти для придбання для себе автомобіля. В грудні 2016 року свідок позичила йому 6000 доларів США з умовою повернення коштів. Син почав їздити на заробітки, щоб повернути гроші. Довелося раніше вказаної в розписці дати просити повернути кошти, тому син дав доручення і свідок з чоловіком продали автомобіль за 30000 гривень. На запитання головуючого свідок відповіла, що автомобіль продали в 2017 році, а розписку син їм передав в квітні 2019 року, тобто, як вона зрозуміла, коли його дружина захотіла ділити майно. Коли і за скільки син купив автомобіль, свідку не відомо. При купівлі авто свідка не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] є сином його племінниці [PERSON] Пам`ятає, що були в с.Липівка у сестри, де були і її діти. [PERSON] просив у батьків позичити гроші, казав, що відпрацює. При свідку сестра позичила синові 6000 доларів купюрами по 100 доларів. На запитання головуючого свідок відповів, що розписку при ньому не писали, при купівлі автомобіля його також не було, за яку суму був придбаний автомобіль йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що була свідком, коли в грудні 2016 року приїхав [PERSON] з мамою і батьком до бабусі в с.Липівка. Мати відповідача казала, що вирішили купити [PERSON] автомобіль. Свідок бачила, як мама з бабусею рахували гроші-долари США. Скільки було грошей, вона не знає, думає, що то були гроші бабусі і доньки [PERSON] . На запитання головуючого свідок відповіла, що вона не знає, де і за скільки купувався автомобіль. При написанні будь-яких документів, в тому числі розписки, в той день, коли рахувалися гроші, її не було. При передачі грошей свідка також не було. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши пояснення сторони відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності. У відповідності до ст. ст.60, 61, 63, 65 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Відповідно ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.2 ст.71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який відповідно рішення Томашпільського районного суду від 5 липня 2018 року розірвано (а.с.4). З договору купівлі-продажу 0544/2018/1055918 транспортного засобу вбачається, що 8 серпня 2018 року уповноважена особа [PERSON] [PERSON] продала [PERSON] транспортний засіб OPEL VIVARO [NUMBER] білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , який був зареєстрований 12.01.2017 за [PERSON] , за 30000 гривень (а.с.31-32). Відповідно до звіту про оцінку колісного транспортного засобу OPEL VIVARO, ідентифікаційний номер [NUMBER] від 31.01.2019, ринкова вартість даного автомобіля становить 224812 гривень (а.с.52). З даною оцінкою представник відповідача погодився та не заперечував проти неї. Представником відповідача було надано копію розписки про отримання відповідачем [PERSON] в борг 15.12.2016 року у [PERSON] 6000 доларів США на придбання автомобіля, однак дану розписку суд не може взяти до уваги, оскільки вона спростовується показам свідків, даними в судовому засіданні, зокрема: -позичальник [PERSON] в судовому засіданні вказала, що розписку син -відповідач [PERSON] дав в квітні 2017 року, коли розписка є від 15 грудня 2016 року; -стороною відповідача пояснювалося, що позичені кошти поверталися частинами-у другій половині 2018 року продажом автомобіля, решта-в квітні 2019 року, коли позичальник [PERSON] в розписці вказала, що вказану суму отримала в повному обсязі особисто від [PERSON] після повернення його із заробітків з-за кордону 21.04.2019, а в судовому засіданні пояснювала, що частину грошей забрала від продажу автомобіля-30000 гривень, а решту син віддав, коли приїхав із заробітків в квітні 2019 року; -і позичальник [PERSON] , і свідки, в присутності яких писалася розписка, в судовому засіданні пояснили, що їм не відомо, коли і за скільки [PERSON] купив автомобіль і при купівлі автомобіля вони не були присутні, тобто стороною відповідача не надано суду належних і допустимих доказів підтверджуючих, що спірний автомобіль був придбаний [PERSON] за власні кошти чи саме за позичені кошти; -свідки, в присутності яких писалася розписка, в судовому засіданні пояснили, що в їхній присутності розписка взагалі не писалася; -в розписці про отримання в позику грошей вказано місце написання розписки -с .Антонівка , а в судовому засіданні було встановлено, що гроші передавалися в с.Липівка у бабусі. Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Таким чином відповідно до вимог закону, отримані [PERSON] кошти за відчуження спірного автомобіля остання повинна була передати його власнику [PERSON] , оскільки відповідач була уповноважена вчиняти дії в інтересах довірителя, а отже всі права і обов`язки вчинені нею стосувалися виключно власника вказаного автомобіля. Разом з тим, у будь якому випадку стороною відповідача не доведено, що позичені [PERSON] кошти на купівлю автомобіля були спрямовані саме для придбання автомобіля, а не витрачені на інші потреби. Що стосується в загальному розписки про отримання у борг відповідачем грошових коштів у матері для придбання автомобіля, суд вважає такий правочин також неналежним доказом, для підтвердження вказаної обставини, оскільки з розписки не вбачається, що такі кошти були отримані у борг саме для придбання спірного автомобіля. Таким чином підтвердження того, що такі кошти не були витрачені на інші потреби сім`ї, тощо матеріали справи не містять. Крім того, сторонами не заперечувалось, що вказаний був придбаний в шлюбі, а, отже, в інтересах сім`ї. Згідно ч. 3 ст. 60 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином навіть якщо б мало місце підтвердження, що відповідач і укладав договір позики саме для придання спірного автомобіля, такий правочин вважався би таким, що укладений в інтересах сім`ї, а отже кошти набули статусу спільної сумісної власності і непогашені боргові зобов`язання також підлягали б поділу. За Сімейним кодексом України встановлена та діє презумпція спільності майна подружжя (ст.60 цього Кодексу), суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається ( презумується), що воно є спільним. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.22, 23, 24 Постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, спірний автомобіль набутий подружжям за час шлюбу відповідно до ст.60 і ч.3 ст.61 СК України належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем жодним належним доказом не підтверджено факт придбання спірного автомобіля за рахунок особистих коштів. Зазначені обставини, на думку суду, свідчать, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, оскільки був придбаний під час шлюбу за спільні кошти. Згідно ст.ст. 69, 70, 71 дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути грошові суми. За ч. 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з пунктом 22Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до висновку експерта від 31.01.2019 (а.с.52), ринкова вартість автомобіля транспортного засобу OPEL VIVARO WOLF7B67V638680становить 224812 гривень, що стороною відповідача не заперечувалося. Згідно з роз`ясненнями п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частини 4, 5ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частина 4 ст. 71 СК України стосується ситуацій, коли один із подружжя виявляє бажання стати власником певного майна в натурі зі сплатою другому грошової компенсації. Відповідно до ч. 5ст. 71 СК України той, хто бажає одержати певне майно в натурі, повинен внести відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Позивач просить виділити їй відповідної грошової компенсації за половину від вартості автомобіля, яка згідно висновку про вартість спірного автомобіля становить 112406 грн. /а.с. 50-51/. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд вважає вимоги позивача про стягнення в порядку поділу майна подружжя із відповідача на її користь вартість Ѕ частини спірного автомобіля обґрунтованими, зокрема, й тому, що відповідачем було відчужено спірний автомобіль, що визнано учасниками процесу та відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Суд вважає за необхідне при визначенні компенсації половини вартості автомобіля виходити з наданої позивачем оцінки, оскільки представник відповідача не заперечував проти наданої оцінки. З урахуванням викладеного суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 1/2 частину вартості автомобіля в розмірі 112406 грн, а відтак позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в цій частині задовольнити. Позивачем [PERSON] було заявлено клопотання про стягнення із відповідача на її користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3800 гривень (а.с.58), до якого додано договір про надання правової допомоги від 30.11.2018, додаток № 1 до договору про надання правової допомоги від 30.01.2018, акт прийому-передачі виконаних робіт від 16.04.2019 до договору про надання правової допомоги від 30.11.2018, квитанцію № 4 від 16.04.2019 (а.с.59-62). Відповідно до норм статті 137 ЦПК України-витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, відповідно до договору про надання правової допомоги від 30.11.2018, розрахунок вартості однієї години надання послуг, яка полягає у наданні усної консультації-20 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, в якому надається правнича допомога; розмір вартості підготовки та складання адвокатського запиту, клопотання, заяви (одного документа)-300 грн/док; розрахунок вартості однієї години надання послуг, яка полягає у наданні правничої допомоги щодо представництва та захисті інтересів клієнта в суді будь-якої інстанції (одна година)-50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, в якому надається правнича допомога; розрахунок вартості підготовки та складання позовної заяви, зустрічної позовної заяви, відзиву на позов, заяв, клопотань тощо, складання апеляційних та касаційних скарг (1 година)-40 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, в якому надається правнича допомога. Відповідно до акту прийому - передачі виконаних робіт від 16.04.2019: складання адвокатського запиту-2 документи-600 грн, підготовка та складання позову 22.12.2018-3 години-2114,40 грн, підготовка та складання заяви про зменшення позовних вимог 16.04.2019-1,5 години-1057,20 грн, загальна фактична вартість послуг складає 3771,60 грн, до сплати 3800 грн. Згідно квитанції № 4 від 16.04.2019 [PERSON] сплатила Климович Т . Д. за надання правничої допомоги згідно договору від 30.11.2018 3800 грн. Суд вважає, що слід задовольнити вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3800 грн., оскільки позивачем надано всі необхідні відомості, які підтвердили про надання правничої допомоги. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем при подання позову до суду було оплачено позовну заяву судовим збором в сумі 1371,00 грн (а.с.1) та оплачено послуги експерта в сумі 700 грн (а.с.56). Отже, враховуючи повне задоволення позовних вимог, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути 2071,00 грн понесених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved