Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] та стягнути неустойку (пеню) за несплату аліментів на дитину. В обґрунтування позову вказує, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі від якого мають сина [PERSON] Спільне життя з відповідачем не склалось, шлюб між сторонами було розірвано 11 жовтня 2010 року. За рішенням суду місце проживання сина після розірвання шлюбу визначено з позивачем. В даний час дитина проживає з позивачем, яка його утримує та належним чином піклується про здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком сина не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Вказує, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, свідомо ними нехтує. Просить позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON] Рішенням Рівненського міського суду від 03 грудня 2010 року відповідача зобов'язано до сплати аліментів на користь позивача в твердій грошовій сумі в розмірі 787 грн. Згідно довідки вих. № 4128 від 22 березня 2016 року виданої відділом ДВС Рівненського міського управління юстиції відповідач ухиляється від виконання рішення суду, заборгованість по аліментах не сплачує. Просить стягнути неустойку (пеню) за період з 01 квітня 2016 року по 30 березня 2017 року в розмірі 2872,55 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, з підстав викладених в позовній заяві, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що батько не піклується дитиною. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON], підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Вказала, що батько дитини близько вісьми років не цікавиться сином. Представник ООП Мазанович Н.П. в судовому засіданні суду пояснила, що вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно малолітнього сина. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про дату і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з сім'єю позивача знайома з 2004 року. Вказала, що сім років тому останній раз бачила відповідача. Батько участі у вихованні дитини не приймає, дитина про батька не згадує. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що сім'ю позивача знає близько п'яти років. Вказала, що батька дитини жодного разу не бачила. Суд, у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України вважає можливим розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечують учасники судового розгляду. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], представника ООП Мазанович Н.П., свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1858, батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] Відповідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 жовтня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Малолітнього сина, залишено проживати з матір'ю [PERSON] Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Законодавство України, яке регулює сімейні відносини визначає, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15 та 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - постанова Пленуму) роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не проявляє належної турботи та любові до сина, не спілкується з ним, не цікавиться його здоров'ям та матеріально не забезпечує. За Висновком органу опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради № 08-1007 від 16 червня 2017 року вважається доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Рішенням Рівненського міського суду від 31 травня 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання сина за період з 12 листопада 2010 року по 29 березня 2016 року в сумі 15330,76 грн. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Рівненського міського суду від 31 травня 2016 року встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 03.12.2010 року відповідача зобов'язано до сплати аліментів на користь позивача у твердій грошовій сумі по 787 грн. щомісячно, починаючи з 12.11.2010 року щомісячно на утримання сина [PERSON] [INFO]. і до досягнення дитиною повноліття. Згідно довідки вих. №4128 від 22 березня 2016року, виданої відділом державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, виконавче провадження по виконанню виконавчого листа Рівненського міського суду №2-13882 від 03.12.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина відкрито 14.02.2011року. В матеріалах виконавчого провадження відсутні квитанції про сплату аліментів на користь стягувача, заборгованість боржником не сплачується, на виклики державного виконавця боржник не зявлявся. Боржник ухиляється від виконання рішення суду. Згідно зчастинами 1, 2ст. 196 СК Українипри виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в абзацах 1, 2 пункту 22постанови від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. У відповідності до ч. 1ст. 196 СК України, пеня підлягає стягненню за кількість днів прострочення в межах місяця, за який стягуються аліменти, виходячи з того, що аліменти є місячним платежем. Відповідач за період з 01 квітня 2016 року по 30 березня 2017 року прострочив сплату аліментів в сумі 50 368,00 грн., тому пеня підлягає стягненню відповідно до такої формули: Р = s * р * Q, де Р - сума пені; s - сума заборгованості; р - ставка пені, у відсотках за день прострочення; Q - кількість днів прострочення. Таким чином, суд погоджується із розрахунком наданого позивачем і вважає доведеним, що загальна сума неустойки (пені) становить 2872,55 грн. та підлягає стягненню за рішенням суду. Зважаючи на викладене суд, приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved