Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що його батько [PERSON] є наймачем квартири № 81 будинку № 17 мікрорайону «Світлий» в м. Димитров Донецької області, в якій також зареєстрований він з дня свого народження. 12 липня 1991 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], яка в 2005 році без його відома та згоди зареєструвала своє місце проживання за вищевказаною адресою. З 2005 року між ними виникли побутові конфлікти, які загострилися у 2014 році, коли відповідачі спробували в судовому порядку виселити його із житла. Відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні житлом, тому позивач просив зобовязати їх не чинити перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 12 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зобовязання відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], відмовлено. Додатковим рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 18 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зобовязання відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просив скасувати рішення, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки рішення суду першої інстанції є помилковим, суперечить дійсним обставинам справи: суд не звернув уваги на те, що в попередній справі він, дійсно, звертався з зустрічним позовом, але рішення суду про відмову в задоволенні позову не ухвалювалось, оскільки, він подав клопотання про залишення позову без розгляду, суд помилково вважав, що обставини створення перешкод у користуванні житловим приміщенням підтверджуються лише одноразовим випадком та не звернув уваги на інші докази, яким суд не надав жодної оцінки; суд порушив права позивача на захист прав користування житловим приміщенням, передбачені ст. 21, 47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів [PERSON] заперечувала проти задоволення скарги. Інші сторони до суду не зявились. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі. Позивач [PERSON] про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином телефонограмою, яка передана 7 вересня 2016 року та зареєстрована в Журналі телефонограм за №4181. Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав. Судом при розгляді справи було встановлено, що квартира за адресою м-н Світлий, 17/81, м. Димитров, Донецька область на підставі ордеру № 47-595 передана у користування відповідачу [PERSON] на склад сімї: дружину [PERSON], та сина [PERSON]. Згідно свідоцтву про народження відповідач [PERSON] є батьком позивача [PERSON], 12 липня 1991 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], яку зареєстрував в квартирі, рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 16 квітня 2016 року позов [PERSON] про визнання [PERSON] особою, що втратив право користування житловим приміщенням, задоволено; рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня 2015 року рішення суду скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, за висновком Димитровського МВ ГУМВС України в Донецькій області № 1393 від 28 вересня 2015 року в діях [PERSON] не вбачається ознак злочину або адміністративного правопорушення. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням повинно мати на меті тривале порушення повноважень користувача, а не ті, що існували у минулому, наданий позивачем доказ свідчить про те, що має місце разовий випадок перешкоджання в користуванні житлом, інших доказів перешкоджання в користуванні квартири не надано. Ухвалюючи додаткове рішення, яким також відмовлено в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази підтверджують вчинення відповідачем перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням у минулому та мають разовий характер, а усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням повинно мати на меті тривале порушення повноважень користувача, а не ті, що існували в минулому; крім того, саме по собі зобовязання не чинити перешкоди у користуванні жилим приміщенням без визначення конкретного способу захисту не відповідає змісту ч.2 ст.16 ЦК України. Але з такими висновками суду в повному обсязі погодитися неможливо. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З матеріалів справи виходить, що згідно рішення виконкому міської ради м.Димитров від 15 березня 1982 року №10, [PERSON] видано ордер №595 на право заняття квартири №81 будинку №17 в м-ні «Світлий» м.Димитров (арк..спр.8), де з часу народження зареєстрований позивач [PERSON] На підставі ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що [PERSON] має право на користування спірним жилим приміщенням. Питання захисту права користування не врегульовані Цивільним Кодексом України. На підставі ч.1 ст.8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON], в тому числі посилався на положення даної норми закону. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] надав акти від 07 листопада 2014 року, від 20.10.2014 року та від 03.11.2014 року, з яких вбачається, що він з вересня 2014 року не має можливості користуватися спірною квартирою, оскільки у житловому приміщенні замінено вхідний замок (арк.спр.9, 10). За зверненнями відповідача [PERSON] від 10 січня 2015 року, від 22 січня 2015 року та від 26 січня 2015 року про прийняття заходів до його сина [PERSON], який вчинює відносно нього протиправні дії, Димитровським МВ ГУМВС України в Донецькій області складені висновки від 14 січня 2015 року № 49 та від 06 лютого 2015 року № 158, відповідно до яких було встановлено, що між [PERSON] та його сином [PERSON] відбуваються конфлікти з приводу проживання у квартирі №81 будинку №17 м-ну «Світлий» в м.Димитров, у своїх заявах [PERSON] вказує на те, що його син здійснює на нього психологічний вплив, без його відома демонтував замок на вхідній двері, намагався їх зняти, без його дозволу приводив сусідів і приносив свої речі. Опитаний [PERSON] вказав, що замок і вхідні двері він не мав на меті пошкодити, лише імітував пошкодження, щоб його пустили до квартири, що сусідів він приводив до квартири з метою фіксації факту його фактичного проживання у спірній квартирі, так як його батько в суді стверджує протилежне (арк.спр.10, 11). За зверненнями позивача [PERSON] від 22 січня 2015 року та 25 вересня 2015 року про те, що його батько не відкриває йому вхідні двері у квартиру і не дає змінити замок, через що між ними виник конфлікт, Димитровським МВ ГУМВС України в Донецькій області складені висновки від 23 лютого 2015 року № 225 та від 28 вересня 2015 року №1393 (арк.спр.12, 13). Листом від 30 січня 2015 року прокуратура м.Димитров повідомила [PERSON] про розгляд його скарги на бездіяльність працівників Димитровського МВ ГУМВС України в Донецькій області при вирішенні звернення позивача від 18 січня 2015 року щодо вчинення самоуправних дій [PERSON], вказавши, що усунення перешкод в користуванні житлом вирішується судом в порядку цивільного судочинства (арк.спр.11 зв.). Згідно витягу з кримінального провадження № 12015050490000293 до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 березня 2015 року внесено повідомлення, яке надійшло від [PERSON] про те, що його батько [PERSON] не допускає його до квартири за адресою: м. Димитров м-н Світлий 17/81, де мешкає заявник (арк.спр.12 зв.). Виходячи з викладеного висновки суду першої інстанції про те, що перешкоди в користуванні жилим приміщенням мали разовий характер не відповідають обставинам справи. Так само є необґрунтованими висновки суду про те, що вищевказані докази, окрім звернення [PERSON] до правоохоронних органів 25 вересня 2015 року, вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Дійсно, 16 квітня 2015 року Димитровським міським судом Донецької області ухвалено рішення у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] задоволені: визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: м.Димитров м-н «Світлий» 17/81 (арк.спр.70-79). Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня 2015 року рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 16 квітня 2015 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, було скасовано; у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відмовлено (арк.спр.49-55). Ані вступна, ані описова, ані резолютивна частини вказаного рішення не містять посилань на те, що судом було розглянуто позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, на що послався суд першої інстанції під час розгляду даної справи. Окрім того, з мотивувальної частини рішення не вбачається, що докази, на які посилається [PERSON] по даній справі, були предметом дослідження судом при розгляді попередньої справи та, що на підставі них судом були встановлені певні обставини, які не підлягають доказуванню на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції під час розгляду справи неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог, оскільки вимоги про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засідання. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Outcome: approved