Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

До Перемишлянського районного суду звернулась з позовом [PERSON] з вимогами: зобов`язати приватне акціонерне товариство «Перемишлянський приладобудівний завод «Модуль» винести наказ про її звільнення з посади головного бухгалтера-економіста з 20.02.2020р.; видати їй належно оформлену трудову книжку; зобов`язати приватне акціонерне товариство «Перемишлянський приладобудівний завод «Модуль» в день звільнення виплатити їй всі суми, що належать від підприємства;. стягнути з приватного акціонерного товариства «Перемишлянський приладобудівний завод «Модуль» сплачений нею судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з січня 2020 року намагається звільнитись з роботи, однак, керівник відповідача - директор [PERSON] її не відпускає. Зокрема, директор відмовляється підписати їй заяви на звільнення, щоразу вимагає спершу закінчити ту чи іншу роботу, відмовляється видати наказ на звільнення тощо. 28.01.2020 року та 20.02.2020 року позивачка подавала заяви на звільнення, однак, через два тижні після їх подачі керівник підприємства її так і не звільнила, не видала трудову книжку та розрахункові. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила, подала відзив на позовну заяву та стверджує, що позов є надуманим та необґрунтованим, позивач не подавала жодних заяв про звільнення. Крім того 24.04.2020р. їй як головному бухгалтеру було оголошену сувору догану за порушення трудової та фінансової дисципліни. До сьогоднішнього дня позивач уникає виконання покладених на неї трудових обов`язків. Вислухавши позиції сторін та дослідивши надані докази судом було встановлено: З заяви датованої 28.01.2020р. на ім`я голови правління приватного акціонерного товариства «Перемишлянський приладобудівний завод «Модуль» [PERSON] слідує, що [PERSON] просить звільнити її з роботи з 03.02.2020р. за угодою сторін. Згідно заяви яка надіслана рекомендованим листом і датованої 19.02.2020р. на ім`я начальника Перемишлянського відділення ДПІ Дяків І.В. випливає, що [PERSON] подала звітність приватного акціонерного товариства «Перемишлянський приладобудівний завод «Модуль» без підпису голови правління [PERSON], оскільки остання відмовилась від підпису. Також в даній заяві [PERSON] зазначила, що подала заяву про звільнення з роботи. Згідно заяви яка була надіслана позивачкою рекомендованим листом і датованої 11.03.2020р. на ім`я голови правління приватного акціонерного товариства «Перемишлянський приладобудівний завод «Модуль» [PERSON] слідує, що [PERSON] просить звільнити її з роботи з 20.02.2020р. та, що 14 днів згідно трудового законодавства вона відпрацювала. Як вбачається з конверта та розписки про його вручення - даний лист до відповідача так і не дійшов і був повернутий позивачці у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання. Згідно письмових пояснень сторожів [PERSON] та [PERSON] від 21.02.2020р. слідує, що згідно усного розпорядження голови правління [PERSON] , їм заборонено впускати [PERSON] на робоче місце коли голова правління відсутня. В наданих суду копій табелів обліку використання робочого часу за лютий та березень 2020 року вбачається, що позивачка у березні місяці була відсутня на роботі, в лютому перебувала на роботі 8 днів, зокрема, 24-28 числа. Позивачкою також було надано суду диск з аудіофайлами на якому, як стверджувала позивачка знаходяться записи розмов позивачки з директором [PERSON] з приводу поданих нею заяв на звільнення і небажання директора її відпускати. Однак такі записи суд до уваги не бере, оскільки, позивачкою та її представником не доведено ідентичність таких записів та належність голосів на них саме позивачці та представнику відповідача. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала того, що позивачка неодноразово висловлювала намір звільнитись, але, оскільки, вона займає відповідальну посаду (головного бухгалтера), - то директор не могла її звільнити протягом двох тижнів як сторожа. Перед звільненням головного бухгалтера слід оформити передачу всіх фінансових документів, ключів від сейфу тощо. При цьому, голова правління [PERSON] в судовому засіданні наполягала на тому, що: позивачка була останній раз на роботі 24 квітня 2020 року; подані позивачкою звіти в податкову без її підпису - голова правління згодом підписала в податковій; на момент розгляду справи вся фінансова документація знаходиться на підприємстві; ключ від сейфу знаходиться в замку. Єдиним не переданим документом залишається так звана "розрахункова книжка" (плахта в якій міститься вся дебіторська та кредиторська заборгованість підприємства), однак, чи відноситься вона до фінансових документів представник відповідача пояснити не змогла. У голови правління [PERSON] також є претензії до роботи позивачки, які полягають в тому, що нібито з вини останньої Державна служба України з питань праці у 2016 році оштрафувала підприємство за недотримання трудового законодавства і перед звільненням позивачка мала б розібратись з даним штрафом. Однак, такі претензії з її боку є не обґрунтовані, оскільки, як визнала сама голова правління, наказу про зміни в штатному розписі і оплату праці сторожів за роботу в нічний час вона не виносила, - тому підстав нараховувати зарплату по збільшених мінімальних окладах в бухгалтера не було. Також наказом від 24 квітня 2020 року позивачку нібито було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за несумлінне ставлення до роботи. Правомірність винесення такого наказу у суду викликає сумніви, зокрема в частині того, що позивачку притягнуто до дисциплінарної відповідальності в тому числі за дії які мали місце ще у 2014 та 2016 роках. Позивачка стверджувала, що про цей наказ їй нічого невідомо. В наказі містяться підписи нібито двох працівників підприємства, які підтвердити факт вручення наказу, однак, клопотань про виклик таких осіб до суду від відповідача не надходило. Тому суд не може встановити факт ознайомлення позивачки з наказом, а також факт відмови її від підпису на ньому. Крім цього, суд вважає, що винесена 14.06.2016 року Державною службою України з питань праці постанова про накладення штрафу та наказ від 24 квітня 2020 року про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, не залежно від наявності чи відсутності вини позивачки, не можуть бути підставами для утримання позивачки на роботі. Оцінивши надані суду докази у їх сукупності, зважаючи на пояснення представника відповідача, суд прийшов до висновку, що зі сторони відповідача дійсно чинились і чиняться перешкоди у звільненні позивачки. Ключі і вся фінансова документація знаходиться на підприємстві. Згідно ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2- рп/2008 зазначив, що визначене статтею 43 Конституції України - право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (Стаття 8 Конституції України). Згідно ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. У відповідності до ст. 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників. Згідно положень ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 3 ст. 24 КЗпП України зокрема передбачено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. У відповідності до п. 4 ч. 1ст. 36 КЗпП України підставами для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Відповідно до ст. 48 КЗпП України, до трудової книжки заносяться зокрема відомості по роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом міністрів України. Так. на підставі п. 3-4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників від 27 квітня 1993 року № 301, трудові книжки зберігаються на підприємствах, установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку; відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. За п.п. 4.1 інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29 липня 1993 року вбачається, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на вищевикладене, вимоги позивачки є правомірними, обґрунтованими та підлягають до задоволення (окрім вимоги позивачки звільнити її саме з 20.02.2020 року, оскільки, сама позивачка стверджувала в суді та зазначала в позові, що 19.02.2020 року подала заяву на звільнення і відпрацювала ще 14 днів. З наданих суду доказів позивачка перебувала останній раз на роботі 28 лютого 2020 року. Точну дату подання позивачкою заяви про звільнення судом не встановлено). Також з відповідача в силу ст.141 ЦПК України необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати в розмірі 840,80грн.

Outcome: approved