Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

В грудні 2014р. позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, в ході розгляду якого представник позивачів [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив суд винести рішення, яким усунути перешкоди у користуванні позивачами належною часткою їх майна, а саме житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування зазначених вимог позивачі посилаються на те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 21.06.2010року за кожним з них було визнано право власності на 1/4 частину жилого будинку з надвірними спорудами, що розташовані по [ADDRESS]. Власником іншої частини будинку є відповідач по справі. На даний час вони не мають можливості зареєструвати за собою право власності, оскільки потрапити до себе на подвір'я їм та співробітниками БТІ не вдається за можливе,що позбавляє їх можливості в повному обсязі розпоряджатись своїм майном. Тому метою захисту своїх прав та інтересів вони і звернулись до суду. У судове засідання представник позивачів [PERSON] не з'явився, в своїй заяві просив суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином у відповідності до ч. 5,6 ст. 74 ЦПК України, шляхом направлення поштової кореспонденції за зареєстрованим у встановленому законом порядку місця проживання. Про причини неявки не повідомив, заперечень по суті справи не надав, явку представника не забезпечив, а тому суд прийняв рішення про заочний розгляд відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки представник позивача проти такого порядку не заперечував. На підставі ст.197 ЦПК України в зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось Суд дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані у справі докази у їх сукупності і дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 21.06.2010 року по справі № 2-113/2010 за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] по 1/4 частині жилого будинку з надвірними спорудами, розташованими по [ADDRESS] (а.с.8-12). Таким чином, позивачі являються загалом власниками 1/2 частини будинку. З даних технічного паспорту на житловий будинок від 07.04.2009 року (а.с.13-15), одноосібним власником вказаного будинку є відповідач [PERSON]. Із пояснень позивачів вбачається, що в зв'язку з необхідністю зареєструвати право власності в законодавчо визначеним способом тобто в реєстраційній службі їм необхідно виготовити технічний паспорт на належне майно. На даний час вони не можуть потрапити до себе на подвір'я та в свою частину будинку, у зв'язку тим що відповідач чинить перешкоди та не надає змоги спеціалістам БТІ потрапити на подвір'я для здійснення обмірів. Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 318 ЦК України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Статтею 325 ЦК України встановлено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Таким чином, право власності - це передбачене і гарантоване законодавством право конкретного власника здійснювати володіння, користування, розпорядження щодо належного йому майна на свій розсуд і з будь-якою метою, якщо інше не передбачено законом У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач чинить позивачам перешкоди у користуванні власністю, а саме 1/2 частиною житлового будинку, то його слід зобов'язати усунути такі перешкоди шляхом надання доступу до будинку. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частинами 1 та 2 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а право позивачів підлягає захисту. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved