Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

В січні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору - [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М., про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовна заява вмотивована тим, що позивач є батьком померлого [INFO] [PERSON] та одночасно єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину, що відкрилась після смерті сина. Цей факт зокрема підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (спадкова справа № 6/2018 рік), виданим ПН КМНО Кравець Н.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1503. Під час оформлення свідоцтв про право на спадщину позивачем було з`ясовано, що квартира [ADDRESS] , яка належала сину позивача на праві приватної власності та в якій він проживав до моменту смерті не увійшла до складу спадщини, яка відкрилась після смерті сина, а відтак позивач був позбавлений можливості набути право власності на зазначену квартиру в порядку спадкування та оформити свідоцтво про право на спадщину у відношенні вказаної квартири. Також, надалі позивачем було з`ясовано, що вказана квартира була начебто подарована сином громадянину [PERSON] , на підставі Договору дарування квартири, який був ніби -то посвідчений 18.06.2009 ПН Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. за реєстровим № 197. Згодом вказана квартира була продана [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого 17.08.2018року ПН КМНО Шупенею О.М. за реєстровим № 220. Право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зважаючи на викладене вище, внаслідок неправомірних дій третіх осіб позивач був позбавлений права на отримання спадкового майна за померлим. Оскільки договір дарування квартири на користь [PERSON] , сином не укладався, то відповідного правочину не існує. Крім того, перевірка правовстановлюючих документів на майно відноситься до обов`язків покупця, а відтак на думку позивача [PERSON] є недобросовісним набувачем, незаконно володіє витребуваним майном, оскільки придбав його в особи, яка не мала права його відчужувати. Таким чином, оскільки договір дарування квартири сином не укладався, такий договір нотаріально не посвідчувався, державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] не реєструвалось, відповідач придбав спірну квартиру у особи, яка не мала права її відчужувати, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів із позовом до [PERSON] треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору - [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М., про витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою від 01.02.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського рай онного суду м.Києва, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 27.11.2019, було замінено первісного позивача [PERSON] на правонаступника [PERSON] . Ухвалою від 14 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином за адресою, що вказана в позовній заяві. Крім того, у зв`язку з отриманою інформацією від представника позивача - [PERSON] , щодо перебування відповідача під вартою, суд намагався заслухати пояснення відповідача, шляхом проведення судового засідання в режимі відео конференції, однак 03.04.2020 від ДУ «Київський слідчий ізолятор» надійшла заява, що [PERSON] , [INFO] , під вартою в Державній установі не рахується. Разом з тим, 10.04.2019 на адресу суду надійшла нотаріально посвідчена заява відповідача [PERSON] про повне визнання позовних вимог та з проханням їх задовольнити (а.с.95 т.1). В судові засідання треті особи, які не заявляють самостійних вимог - [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М., не з`явились, про розгляд справи повідомлялись судом належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції, про причини своєї неявки суд не повідомили. За таких обставин, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності нез`явившихся осіб. Заслухавши вступне слово - пояснення сторони позивача, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступного. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком померлого [INFO] [PERSON] ( [INFO] ), що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві 09.10.2018 та копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у м. Києві 07.09.2018 (а.с.31, 32 т.1). Згідно копії Свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане 04.12.2018 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1503, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , як єдиний спадкоємець за законом прийняв спадщину, що відкрилась після смерті його сина [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] (а.с.33 т.1). Під час оформлення спадщини [PERSON] , було з`ясовано, що квартира [ADDRESS] , яка належала його сину [PERSON] , на підставі Договору купівлі продажу, посвідченого 30.09.2004 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мармазовою О.М., не увійшла до складу спадщини, яка відкрилась після смерті сина. Відповідно до копії Договору дарування квартири посвідченого 18.06.2009 року Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., [PERSON] 1963 р.н., за цим договором подарував [PERSON] , 1966 р.н., квартиру що розташована за адресою: [ADDRESS] . Квартира, що відчужується за Даним Договором складається з 3-х кімнат жилою площею 47, 6 кв.м., та має такі характеристики: загальна площа: 67, 9 кв.м., житлова площа 2, 52 м. Відповідно відомостей, викладених в довідці -характеристиці, виданій Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, станом на день укладення договору вартість дарованої квартири становить 52 543, 57 грн. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 140918473 від 10.10.2018 вбачається, що на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , 17.08.2018 року на підставі Договору купівлі - продажу квартири № 220 від 17.08.2019 ( а.с.39 т.1) Договір купівлі -продажу квартири від 17.08.2018 року на підставі якого [PERSON] , набув право власності на квартиру, не містить інформації, щодо реєстрації права власності на вказану вище квартиру в Реєстрі права власності на нерухоме майно або в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за продавцем [PERSON] , що прямо протирічить вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року. [INFO] помер первісний позивач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого 03.06.2019 Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві а/з 7070 (а.с.136 т.1) У відповідності до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців). За умовами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 23.01.2013 в справі № 6-164цс12, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном відповідно до гл. 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст. 1299 ЦК). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема, у разі якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Таким чином навіть до державної реєстрації права на нерухоме майно, спадкоємець може застосувати механізм захисту права, встановлений у ст. 388 ЦК щодо власника майна. На день смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме квартира [ADDRESS] , яке спадкодавець згідно заповіту, посвідченого 26.11.2018 року ПН КМНО Адамською М.М., заповів спадкоємцю [PERSON] , [INFO] , проте останньою було складено нотаріально посвідчену заяву, зареєстровану в реєстрі за № 2630, якою [PERSON] , відмовилась від спадщини, як за законом так і за заповітом, яка залишалась після смерті [PERSON] . Згідно заповіту, посвідченого 05.03.2019 Державним нотаріусом П`ятнадцятої КДНК Білько К.Ф., зареєстрованого в реєстрі № 1-37, [PERSON] заповів все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право [PERSON] була дружиною спадкодавця [PERSON] , що зокрема підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 16.04.2019 року Деснянським районним у м. Києві Відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві. Таким чином, [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] і за законом і за заповітом. Крім того, в силу дії ст. 1241 ЦК України [PERSON] має право на обов`язкову частку у спадщині як непрацездатна вдова померлого. [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка, що підтверджується копією заяви № 151 про прийняття спадщини; копією спадкової справи 1/2019; копіями свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.10.2019. Разом з тим, відповідно до копії постанови винесеної 30.10.2019 року ПН КМНО Адамською М.М., спадкоємцю [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки не надано документів, що підтверджують право власності на квартиру. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок смерті спадкодавця. 27.11.2019 [PERSON] залучена до участі у цивільній справі [PERSON] із позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору - [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М., про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якості правонаступника позивача. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особа, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормою ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину До таких вимог, зокрема, але не виключно, віднесено наявність у особи, як вчиняє правочин необхідного обсягу цивільної дієздатності. Відповідно до ст.209 - 210 ЦК України, правочин, який вчинено у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лишу у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Згідно з вимогами ст.ст 717 - 722 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомості речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державшії реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.8) роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК. саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210. 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, то направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Як встановлено судом, відчуження квартири на підставі Договору - дарування № 197 посвідченого 18.06.2009 року Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., відбулось шляхом підробки, що підтверджується наступним. Згідно листа Київського обласного державного нотаріального архіву вих. № 831/01-17 від 23.04.2019 повідомлено, що в результаті проведення перевірки архівного фонду № 63 (ПН Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Л.К.), договір дарування квартири [ADDRESS] , від 18.06.2009 року, реєстровий номер 197, серед справ (наряд 2-03 Договори про відчуження квартир та документи на підставі яких вони посвідчувались) не виявлено (а.с.123 т.1). З копії висновку експерта № 17-3/613 від 30.05.2019, складеного за результатом проведення додаткової технічної експертизи документів в рамках кримінального провадження № 12016100070000103 від 06.01.2016, зазначено, що встановлені ознаки свідчать про те, що фонові зображення та друкований текст синього кольору, серійного номера та вихідних типографських даних договору дарування квартири від 18.06.2009 зареєстровано в реєстрі № 197, нанесені за допомогою копіювально-множильної техніки зі струменевим способом передачі зображення (а.с.53 Виокремлені матеріали). На аркуші 88 вказаного висновку зазначено, що оригінал Договору дарування квартири від 18.06.2009 № 197, посвідчений Мегедь Л.К. , ПН Обухівського районного нотаріального округу Київської області, сторони: [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровуваний), предметом якого є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України. За змістом положень Цивільного кодексу України (ст.ст.655-658) за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно з приписами ЦК України (ст.388), у добросовісного володільця власник має право витребувати майно в тому разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, без їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 30.11.2016 року у справі № 6 6-2069цс16 права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційиого позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. В постанові Верховного суду України від 17.02.2016 року в справі № 6-2407цс15 зазначено, що стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово - правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача. - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до роз`яснень (п. 10), наведених в Постанові пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19. 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-1V "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). У Висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012 р. (від 01.01.2013 року), також суд звернув увагу на те, що відповідно до ст. 387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише у разі, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком договору, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння. У речово-правових відносинах не застосовується способи захисту прав, встановлені для зобов`язальних правовідносин. У речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, (постанова Верховного Суду України від 7 листопада 2012 р. у справі № 6-107цс12). Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Наведені обставини дозволяють зробити висновок, що правочин щодо дарування спірної квартири є нікчемним, а квартира [ADDRESS] вибула з володіння власника поза його волею, що є підставою для витребування спірної квартири із незаконного володіння відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , яка є спадкоємицею за законом. При цьому суд враховує той факт, що від відповідача [PERSON] надійшла Заява про визнання позову № 1147 від 09.04.2019, відповідно до якої відповідач визнав позовні вимоги, одночасно зазначивши, що квартирою [ADDRESS] , ніколи не користувався та не володів, грошові кошти за квартиру на користь [PERSON] , не сплачував. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не є добросовісним набувачем спірного майна, а Договір купівлі-продажу оформлювався з метою позбавлення дійсного власника його майна. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких покладає витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем, на відповідача, що складає 8961,85 грн. На підставі ст.ст. 12, 202, 209, 210, 334, 388, 655-658, 717 -722, 1216-1218 ЦК України,ст.ст. 1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: approved