Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] із заявою, в якій просить встановити факт смерті її матері [PERSON] 06.08.2017 року у м. Шахтарськ, Шахтарського району, Донецької області. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначає, що вона є донькою померлої, а оскільки органи РАЦС-у відмовляють заявнику у видачі свідоцтва про смерть, посилаючись на те, що смерть зареєстрована на непідконтрольній Україні території, звернулася до суду. Встановлення факту смерті їй необхідно для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану України, та отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України, та для реалізації спадкових прав. Заявник та її представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, в заяві просила справу слухати за її відсутності. Представник заінтересованої особи - Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області у судове засідання не з'явився. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Так, судом встановлено, що заявник [PERSON] та померла [PERSON], перебували у родинних відносинах, а саме - остання була матірю заявника, відповідно до свідоцтва про народження від 28.06.1976 року серії ІІІ-НО №288806. Факт смерті [PERSON] у м. Шахтарськ, Шахтарського району, Донецькї області, яка настала 06.08.2017 року підтверджується свідоцтвом про смерть так званої ДНР №074459 від 08.08.2017 року, видане Шахтарським міськрайонним відділом запису актів цивільного стану Державної [PERSON] Міністерства юстиції, так званої, Донецької Народної Республіки, копією лікарського свідоцтва про смерть №213 від 07.08.2017 року, та копією довідки про причину смерті №213 від 07.08.2017 року. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Однак суд, при розгляді вказаної категорії справ, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, Молдови та Росії, де грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справах Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі норматтивних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Згідно п.13 Постанови пленуму Верховного суду України № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Представник заявника звернувся до Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою щодо державної реєстрації смерті [PERSON] та видачі свідоцтва про смерть, однак йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки заявником предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 року №545. Згідно Постанови пленуму ВСУ №5 заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає підтвердженим факт смерті [PERSON], [INFO], яка настала 06.08.2017 року у м.Шахтарськ, Шахтарського району, Донецької області.

Outcome: approved