Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

В березні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом та уточненнями до нього, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником 47/100 частини житлового будинку з господарським будівлями відповідно до договору купівлі-продажу від 28.02.2006 року за адресою [ADDRESS]. Співвласником іншої частини ломоволодіння в розмірі 53/100 частини є відповідач [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 06.05.1998 року та належить 1/3 частина сараю «Б» по [ADDRESS]. На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 19.07.2007 р. позивачу належить 71/100 частин земельної ділянки загальною площею 0,1 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] та на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.12.2007 р. за цією ж адресою належить 71/100 частин земельної ділянки загальною площею 0,0158 га для садівництва. Відповідачу - [PERSON] належить 29/100 частин цих ділянок за цією ж адресою. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 травня 2008 року був проведений поділ земельної ділянки, згідно якого позивачу булла виділена земельна ділянка загальною площею 822 кв.м, а [PERSON] виділена земельна ділянка загальною площею 336 кв.м. На виконання судового рішення проведено поділ земельної ділянки з винесенням меж в натурі між співвласниками та встановлення межових знаків та позивачем встановлений паркан. При поділі вказаної спільної земельної ділянки виникла ситуація, що сарай «Б», який належить відповідачу по справі опинився на земельній ділянці, яка належить позивачу, оскільки на час винесення рішення суду в 2008 р. в матеріалах інвентарної справи цього сараю зазначено не було та з даним варіантом погодилися обидва співвласника. В 2009 році відповідачем був отриманий новий технічний паспорт, де спірний сарай вже зазначений. За останні роки виникли суперечки та судами приймалися рішення і 29 березня 2013 року Ковпаківським районним судом м. Суми у задоволенних позовних вимог [PERSON] відмовлено в частині встановленні сервітуту, оскільки його встановлення обтяжує права [PERSON] як власника земельної ділянки. Позивач вказує, що в даний час сарай «Б», якиц належить відповідачу спричиняє незручності у користуванні земельною ділянкою та чинить перешкоди у її користуванні за цільовим призначенням, а згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи господарська споруда - сарай «Б», який розташований за адресою [ADDRESS] відноситься до тимчасових споруд і його фізичний знос складає 74,58%, стан несучих конструкцій аварійний, а не несучих - ветхий і існує загроза можливого руйнування споруди, а його перенос і інше місце технічно не можливо. Залишкова вартість сараю становить 923 грн. Позивач прохає усунути перешкоди у користуванні його земельною ділянкою, яка належить йому на праві власності та знаходиться під будівлею сараю «Б», що належить відповідачу шляхом його знесення за рахунок позивача та сплативши на користь відповідача його залишкову вартість в сумі 923 грн., які знаходяться на депозитному рахунку суду, стягнувши і судові витрати на користь позивача. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги не визнає та просив застосувати строки позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить 71/100 частин земельної ділянки загальною площею 0,1 га за адресою [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд і 71/100 частин земельної ділянки загальною площею 0,0158 га за адресою [ADDRESS] для ведення садівництва, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель), виданного на підставі рішення Сумської міської ради від 25.04.2007 року №511-МР(а.с.17 ) і Державним актом на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га (для ведення садівництва), виданного на підставі рішення Сумської міської ради від 24.10.2007 року №910-МР. Відповідачу [PERSON] належить відповідно 29/100 часток зазначеної земельної ділянки. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 травня 2008 року проведений поділ земельної ділянки площею 0,1158 га (1158 кв.м) за адресою [ADDRESS] з нанесенням меж між співвласниками, виділивши [PERSON] 822 кв.м земельної ділянки зі сторонни домоволодіння [ADDRESS], з них 710 кв.м земельної ділянки індивідуального користування - на ділянці №1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, 112 кв.м земельної ділянки індивідуального користування - на ділянці [NUMBER] під садівництво. Виділити [PERSON] 336 кв.м земельної ділянки зі сторонни домоволодінь [ADDRESS] та [ADDRESS], з них 290 кв.м земельної ділянки індивідуального користування - на ділянці №1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, 46 кв.м земельної ділянки індивідуального користування - на ділянці [NUMBER] під садівництво. Зобовязано [PERSON] користуватися земельною ділянкою відповідно до частки в праві власності на земельну ділянку, визначену Державним актом на право власності на земельну ділянку. За рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 березня 2013 року, залишеного без змін Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 05 червня 2013 року, яким [PERSON] відмовлено у встановленні права постійного та безоплатного земельного сервітуту на земельну ділянку, яка належить на праві приватної власності [PERSON] для вільного доступу до сараю під літерой «Б» на право проходу площею 4 кв.м, у встановленні права постійного та безоплатного земельного сервітуту на земельну ділянку, яка належить на праві приватної власності [PERSON] для користування та обслуговування сараю під літерой «Б», під сараєм загальною площею -23,5 кв.м та навколо сараю - 14,5 м для встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, а також виділити 1,5 м для облаштування хвіртки для виходу на земельну ділянку, що перебуває у власності [PERSON] для виконання умов сервітуту та зобовьязати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні власним майном - господарською будлівлею під літерой «Б» - сараєм, розташованого за адресою [ADDRESS]; у зобов*язанні [PERSON] знести самвоільно збудованого сараю, шириною - 4м 20 см, довжиною - 1 м від приєднаного до господарської будівлі піл літерою «Б» - сараю, що належить на праві приватної власності [PERSON] Відлповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановленим судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а тому не підлягає доказуванню, що земельній ділянці, яка належить позивачу знаходиться сарай під літерою «Б», який належить відповідачу і якому рішенням суду відмовлено у встановленні права постійного та безоплатного земельного сервітуту на земельну ділянку, яка належить на праві приватної власності [PERSON] для користування та обслуговування сараю під літерою «Б». Так, судом було встановлено, що сторони декілька років не можуть врегулювати добровільно або мирним шляхом спір та дійти згоди стосовно сараю під літ. «Б», який належить на праві власності [PERSON] та розташований на земельній ділянці [PERSON] після розподілу земельної ділянки за рішенням суду від 2008 року, незважаючи на те, що [PERSON] знав про існування свого сараю і що він опинився на земельній ділянці [PERSON], однак питання про його наявність став ставити перед судом пізніше, створивши неприємні умови та обмеження у користуванні земельної ділянки позивача та вимагання постійних звернень дло суду для захисту його порушених прав. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1515/1516 від 18.02.2014 р. господарська споруда - сарай «Б», який розташований за адресою [ADDRESS] відноситься до тимчасових споруд і його фізичний знос складає 74,58%., стан несучих конструктивних елементів аварійний, а не несучих - дуже ветхий. Існує загроза можливого руйнування споруди. Господарська споруда - сарай «Б» вичерпав корисність відповідно до своїх первісних функцій і його подальша експлуатація в такому технічному стані є порушенням вимог забезпечення надійсності будівель. Перенеста сарай в інше місце технічно не можливо.Залишкова вартість сараю становить 923 грн. (а.с.126-136). Відповідно до ст.ст.152 ЗК України та 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Судом встановлено, що спірний сарай не є самостійним об*єктом права власності і не підлягає державній реєстрації, як нерухоме майно, призначений для обслуговування житлового будинку і є приналежністю до головної речі в порядку ст. 186 ЦК України, але за своїм технічним станом не дозволяє використовуваться за призначенням, а лише створює перешкоди у користування земельної ділянки, яка належить позивачу. Ствердження представника позивача про застосування позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог на підставі цього, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 264 ЦК України - позовна давність переривається у разі пред*явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як встановлено в судовому засіданні, спір з приводу даної земельної ділянки розпочався з 2008 року і останне судове рішення прийнято 29 березня 2013 року, а тому суд дійшов висновку щодо переривання перебігу позовної давності. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути примусове виконання обов*язку в натурі. Сам позивач погоджується знесення за власний рахунок тимчасової споруди - сараю «Б», який вичерпав свою корисність та заважає власнику земельної ділянку використовувати її за цільовим призначенням зі сплатою залишкової вартості згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 923 грн., які знаходяться на депозітному рахунку суду. За даних обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судовий збір в розмірі 229,40 грн., витрати за проведення експертизи в сумі 2450 грн. Згідно ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] надавалася правова допомога фахівцем права - [PERSON], що підтверджується договором про укладення правової допомоги, сплатою коштів у розмірі 3800 грн., свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та враховуючи вимоги Закону України від 20.12.2011 р. № 4191 "Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір такої компенсації не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати. Виходячи з даних журналу судових засідань, [PERSON] неодноразово приймала участь у судових засідань, що в цілому становить 3 год. робочого часу, а на день ухвалення судового рішення мінімальна заробітна плата становила 1218 грн., що становить 487,2 грн., а всього за участь у судових засідань складає 1461,6 грн. і вважає загальну суму у розмірі 3800 грн. завищеною, але з тим суд погоджується на витрачення часу на складання позовної заяви та уточнення до неї і дійшов висновку, що до стягнення підлягає сума з прийняттям участі у судових засідань у розмірі 2 500 грн.

Outcome: approved