Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

В квітні 2014 року [PERSON] звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до [PERSON], в якому просила стягнути з відповідача борг по договору позики у сумі 64 000 грн., оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється повернути позику. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 05.02.2014 року відповідач позичив у позивача під розписку 64 000 грн., які зобов'язався повернути до 28.02.2014 року, однак в обумовлений сторонами строк відповідач зобов'язання по договору не виконав. Представник позивача в судовому засіданні поданий позов підтримала повністю, просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, судові повістки, направлені на його адресу, повернені відділенням поштового зв'язку з відміткою "за закінченням терміну зберігання", причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність не направляв. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів в порядку заочного розгляду справи на підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 64 000,00 грн згідно розписки від 05.02.2014 року, які зобов'язався повернути в повному обсязі до 28.02.2014 року (а.с.26). Згідно частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. З огляду на викладене, враховуючи невиконання [PERSON] як позичальником свого обов'язку щодо повернення [PERSON] позичених у неї грошових коштів, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у сумі 64 000 грн. Крім того, згідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати, що складаються з судового збору у сумі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved