Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування при виконкомі Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог вона посилалася на те, що з 30 вересня 2006 року по 23 січня 2009 року з відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Неповнолітній син позивачки на теперішній час повністю перебуває на її утриманні та вихованні. Відповідач [PERSON], не бажає бачити свого рідного сина, не цікавиться його життям, не приймає участі у його вихованні, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з сином взагалі. Відповідно до виконавчого листа № 2-1004 від 23.11.2007 року, виданого Покровським районним судом Дніпропетровської області, присудженого до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі ј частини заробітку щомісячно до повноліття дитини. Згідно довідки Покровського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, де на виконанні знаходиться вказаний виконавчий лист, із вересня 2014 року по теперішній час [PERSON] взагалі не платить аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в результаті чого станом на 31.09.2018 року загальна заборгованість по сплаті аліментів становить 46830 (сорок шість тисяч вісімсот тридцять) гривень 24 копійки. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04 січня 2007 року позивачка являється матір'ю неповнолітнього [PERSON], [INFO]. У зв'язку з чим, позивачка просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала обставини викладені в позовній заяві, просить позов задовольнити в повному обсязі. Крім того, пояснила суду, що в 2006 році зареєструвала шлюб з відповідачем. Коли народила дитину, проживала з батьками, відповідач їздив на заробітки. Участі у вихованні дитини не приймав. Шлюб розірвала з відповідачем у 2009 році. На даний час дитині 12 років. Місце перебування відповідача не відоме, по пліткам чула, що він проживає в смт. Просяна. Відповідач аліменти не сплачує, фінансово не допомагає. Дитина підростає, батька не має. Відповідач останній раз бачив сина коли йому виповнився один рік. Представник позивачки повністю підтримав обставини викладені в позовній заяві, просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Представник третьої особи Синільник Л.П. в судовому засіданні позов повністю підтримала. Крім того, пояснила, що спілкувалася з директором школи, де навчається [PERSON]. Батько жодного разу до школи не з'явився. Дитиною не цікавиться. Хлопчик навчається в 6 класі, займається в будинку культури. Всі умови у дитини є. Батько зловживає спиртними напоями. Характеризується негативно. Коли останній раз спілкувався з дитиною їй не відомо. З дитиною не спілкувалась, спілкувалась лише з директором школи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює вчителем англійської мови Гаврилівської ЗОШ I-III ступенів. Позивачку [PERSON] знає, так як є класним керівником її сина. Батька дитини не знає, жодного разу до школи він не з'являвся, в телефонному режимі з ним не спілкувалась. Дитина батька не знає, його життям він не цікавиться. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка є його донькою, проживає з ним. Відповідач є його колишнім зятем. Коли донька працює, дитина перебуває з ним та бабусею. Донька надає фінансову допомогу. Відповідача не бачив 11 років. З трьох місяців дитина перебуває з ними. Відповідач їздив на заробітки, вони його не бачили. Ніякої допомоги не надає. Останній раз був коли [PERSON] виповнився один рік. Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.280,281 ЦПК України, про що не заперечували позивачка та її представник. Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, свідків, дослідивши письмові докази, з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON], [INFO], відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого виконкомом Просянської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області (а.с.4). Згідно копії розрахунку заборгованості по аліментах боржник [PERSON] має заборгованість перед [PERSON], по виконавчому листу № 2-1004 від 23.11.2007 року виданого Покровським районним судом Дніпропетровської області. Загальна сума заборгованості станом на 31.09.2018 рік складає 46830,24 грн. (а.с.5). З копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї [PERSON] від 16.11.2018 року, встановлено, що [PERSON] працює продавцем і отримує зарплату. В [PERSON] мається власна окрема кімната, комп'ютер, мобільний телефон. Для дитини створені всі умови для успішного навчання і виховання (а.с. 23). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення, визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в пп. 15 та 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її харчування, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Надано достатньо доказів, які свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини. Згідно висновку Органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Маломихайлівської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO] щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO], орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Маломихайлівської сільської ради дійшов висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO], в зв'язку з невиконанням батьківських обов'язків. (а.с.58). Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної ради Української РСР № 789-XII від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Позбавлення батьківських права є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне викання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В п.15 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п.16 вищезазначеної постанови ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, ухилення від виконання батьківського обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків як позбавлення батьківських прав. Рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06): що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. За таких встановлених обставин, винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками, враховуючи права і інтереси дитини, суд дійшов висновку про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків та необхідність позбавлення його батьківських прав. На підставі висловленого,

Outcome: approved