Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем та стягнення з нього на її користь аліментів на утримання дітей, вказуючи, що, вони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 2012 року. Від спільного життя мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO], які проживають з нею та знаходиться на її утриманні. Стверджує, що одруження з відповідачем виявилося невдалим. Спільне подружнє життя, яке б грунтувалося на почуттях взаємної любові та поваги не склалося. Між ними відсутні взаєморозуміння та взаємоповага. Відповідач легковажно ставиться до створення та існування сім'ї, матеріально сім'ю не забезпечує, коштів на утримання дітей не надає, вихованням дітей не займається. Це привело до того, що протягом останніх двох років вони фактично не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, проживають окремо. Їй важко одній утримувати дітей, оскільки на даний час вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку. Прийшла до висновку, що примирення неможливе, сім'я існує формально, просить шлюб з відповідачем розірвати та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітейв розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному об'ємі, просить задовольнити позов. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. На розірвання шлюбу згідний та запевнив суд, що спроможний сплачувати аліменти на утримання дітей у запропонованому позивачем розмірі, оскільки має основне місце роботи та регулярний дохід. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з пояснень сторін, вони протягом останніх двох років не проживають як сім'я, не ведуть спільне господарство, не підтримують подружні стосунки, проживають окремо. При взаємовідносинах, які склалися між ними, суд вважає, що сім'я існує формально, збереження її неможливе. Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки та жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися та засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що причини, які спонукали сторони наполягати на розірванні шлюбу, є обгрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Від спільного життя сторони мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.04.2013р., виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції у Рівненській області, та дочку [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.03.2016р., виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Здолбунівського районного управління юстиції у Рівненській області З пояснень позивача вбачається, що вона знаходиться у скрутному матеріальному становищі, оскільки в даний час ніде не працює у зв'язку з тим, що перебуває у декретній відпустці, їй важко одній утримувати дітей, тому вона потребує матеріальної допомоги зі сторони відповідача. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. У відповідності до ч.1 ст.181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно з ч.3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд враховує обставини, визначені ст.182 СК України, та розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Враховуючи рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також те, що відповідач є працездатним, не має інших дітей та утриманців і, як батько, зобов'язаний забезпечити достатній для дітей фізичний, духовний та соціальний розвиток, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. За таких обставин позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved