Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошової компенсації, втраченої у зв'язку з порушенням термінів повернення грошового боргу, третя особа відділ державної виконавчої служби Сєверодонецького міського управління юстиції посилаючись на наступне. 01 червня 1999 року Лисичанський міський суд проголосив рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON],яким стягнуто з [PERSON] гроші в сумі 5493 грн.. 05 грудня 2001 року Лисичанський міський суд проголосив рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], яким стягнуто з [PERSON] гроші в сумі 2455 грн. за період з 01 червня 1999 року по 05 грудня 2001 року. 27 листопада 2006 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Северодонецького міського управління юстиції розпочате виконавче провадження № 2221863 та виконавче провадження 2221686 про примусове стягнення зазначених грошових коштів. До теперішнього часу заборгованість не погашена, відповідач навмисно ухиляється від сплати грошового боргу та грошової компенсації. Відповідно до ст.. 625 ЦК України позивач вважає що відповідач не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, і зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 01 червня 1999 року рішенням Лисичанського міського суду позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], грошові кошти в сумі 5493 грн. (а.с.5-7). 05 грудня 2001 року рішенням Лисичанського міського суду позовні вимоги [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON], на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 2455 грн. (а.с. 8) 27 листопада 2006 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Сєверодонецького міського управління юстиції відкрите виконавче провадження за виконавчим листом №2-1036 виданого 03.01.2006 року Лисичанським міським судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 5493,60 грн. (а.с.11). 27 листопада 2006 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Сєверодонецького міського управління юстиції відкрите виконавче провадження за виконавчим листом №2-2232 виданого 03.01.2006 року Лисичанським міським судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 2455,63 грн. (а.с.11). Згідно ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Таким чином, між сторонами виникли зобов'язання з приводу виплати грошових сум за рішенням суду. Відповідно до статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Ст. 625 розміщена в розд. I кн. 5 ЦК "Загальні положення про зобов'язання", у зв'язку з чим поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах. Статею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи відповідач тривалий час не виконував дане грошове зобов'язання. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме до цього зводиться правова позиція, що висловлена Верховним Судом України в постанові Верховного суду України від 24 жовтня 2011 року, що згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судового рішення Верховного Суду України. З урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та відповідно до роз'яснення Верховного Суду України від 3 квітня 1997 року № 6.2.- 97 р. «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» відповідач повинен сплатити позивачу за грудень 2001 року, за 2003-2011 року, за 2013-2015 року, за шість місяців 2016 року в сумі 10 425,47(згідно розрахунку, наведеного у позовній заяві) На підставі ст. 88 ЦПК України, підлягають присудженню понесені та документально підтверджені судові витрати позивача у розмірі 551 гривень 20 копійок.

Outcome: approved