Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

В жовтні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила, до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, в обґрунтування якого вказала, що 01.01.2015 року померла її тітка [PERSON], [INFO], померлій належав житловий будинок № 37 по вул.Крупської у с.Старий Крим м.Маріуполя на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, а також на підставі державних актів на право приватної власності належали земельна ділянка площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та 0,0087 га для ведення особистого підсобного господарства, розташовані у с.Старий Крим м.Маріуполя по вул.Крупської, 37. Ще за життя [PERSON] подарувала зазначені житловий будинок та земельні ділянки своєму синові [PERSON], [INFO]. 19.04.2014 року [PERSON] помер, заповіту померлий не складав, єдиним спадкоємцем за законом на майно померлого була його мати [PERSON], проте до нотаріальної контори з приводу вступу у спадщину вона не зверталась, оскільки на момент смерті сина проживала разом з ним та вела спільне господарство, таким чином фактично прийняла спадщину після смерті сина. Більш заповітів [PERSON] не складала, після її смерті, позивачка як єдиний спадкоємець за законом звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено, оскільки в неї відсутні документи, оформлені відповідно до чинного законодавства, що підтверджують належність майна [PERSON] На підставі викладеного позивачка була вимушена звернутись до суду та просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на вищезазначений житловий будинок № 37 по вул.Крупської у с.Старий Крим м.Маріуполя, загальною площею 59,6 кв. м та житловою площею 33,9 кв. м, а також земельні ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та 0,0087 га для ведення особистого підсобного господарства, розташовані у с.Старий Крим м.Маріуполя по вул.Крупської, 37. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судове засідання не зявилась, надала заяву в якій просила справу розглянути за її відсутності, заперечень проти позовних вимог не має. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється іншою особою або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, відповідно до ст.1217 ЦПК України. Згідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що 11.07.1997 року [PERSON] подарувала житловий будинок та земельні ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та 0,0087 га для ведення особистого підсобного господарства по вул.Крупської, 37 в с.Старий Крим м.Маріуполя своєму синові [PERSON], що підтверджується відповідними договорами дарування від 11.07.1997 року: НА № 0149733 та НА № 0149734, посвідченні державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим № 3/1850 та 3/1852, відповідно. Згідно із вказаними договорами дарування вбачається, що домоволодіння № 37, розташоване у с.Старий Крим м.Маріуполя по вул.Крупської належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою маріупольською нотаріальною конторою 27.10.1988 року за реєстром № 8174 та зареєстрованого в БТІ м.Маріуполя 01.11.1988 року за № 214, а також на підставі державних актів на право приватної власності належали земельні ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та 0,0087 га для ведення особистого підсобного господарства, розташовані у с.Старий Крим м.Маріуполя по вул.Крупської, 37. Згідно свідоцтва про смерть серії І-НО №762750, виданого виконкомом Старо-Кримської селищної ради Іллічівського району міста Маріуполя Донецької області, [PERSON] помер 19.04.2014 року. Згідно свідоцтва про смерть серії І-НО №809143, виданого виконкомом Старо-Кримської селищної ради Іллічівського району міста Маріуполя Донецької області, [PERSON] померла 01.01.2015 року. Як убачається з довідки, наданої виконкомом Старо-Кримської селищної ради від 25.01.2017 року, та копії домової книги, за адресою: м.Маріуполь, с.Старий Крим, вул.Світла (старе найменування вул.Крупської), б.37, мешкали та були зареєстровані по день смерті [PERSON], [INFO], який помер 19.04.2014 року, та [PERSON], [INFO], яка померла 01.10.2015 року. Як убачається з акту від 30.01.2017 року, затвердженого головою Старо-Кримської селищної ради [PERSON], [PERSON], [INFO], здійснювала догляд за [PERSON], [INFO], а після її смерті - 01.01.2015 року займалась її похованням. Як убачається з постанови державного нотаріуса Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] № 569/02-31 від 21.03.2016 року, в провадженні нотаріальної контори знаходиться спадкова справа №313/2015 до майна померлої 01.01.2015 року [PERSON] Спадкоємцем, згідно поданої заяви про прийняття та видачу спадщини є [PERSON] Проте вказаною постановою державного нотаріуса Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] № 569/02-31 від 21.03.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на житловий будинок житловий будинок № 37 по вул.Крупської у с.Старий Крим м.Маріуполя, загальною площею 59,6 кв. м та житловою площею 33,9 кв. м, а також земельні ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та 0,0087 га для ведення особистого підсобного господарства, розташовані у с.Старий Крим м.Маріуполя по вул.Крупської, 37, оскільки відсутня довідка про реєстрацію правовстановлюючих документів, а саме договорів дарування, у відповідних органах державної реєстрації. В технічній документації на домоволодіння № 37 по вул.Крупської у с.Старий Крим м.Маріуполя власником зазначена [PERSON] Згідно домової книги домоволодіння № 37 по вул.Крупської у с.Старий Крим м.Маріуполя померлі [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані саме за цією адресою. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Так, на час укладення договорів дарування від 11.07.1997 року правовідносини власності регулювалися, зокрема, Цивільним Кодексом Української РСР в редакції від 30.10.1999 року, Законом України «Про власність» в редакції 11.04.1995 року. Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Положеннями статей 227, 244 ЦК Української РСР встановлювались вимоги до форми договору дарування. Договір дарування повинен був нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягло недійсність договору. Договір дарування жилого будинку підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, яка втратила чинність згідно із Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року №56, Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Держбуду України від 09.06.1998 року №121, яка втратила чинність згідно із наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15.02.2002 року №36, реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного Кодексу України та Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ч.1 ст. 120 ЗК України в редакції, що діяла на момент укладення договорів дарування, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. У відповідності до п.17 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01.01.2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності земельної ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] відповідно до договорів дарування від 11.07.1997 року набув право власності на житловий будинок №37 по вул.Крупської в с.Старий Крим м.Маріуполя, земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та 0,0087 га для ведення особистого підсобного господарства, розташовані по вул.Крупської, 37 в с.Старий Крим м.Маріуполя. Оскільки 19.04.2014 року [PERSON] помер, заповіту за своє життя не склав, а єдиною спадкоємицею за законом була його мати [PERSON], проте до нотаріальної контори з приводу вступу у спадщину вона не зверталась, оскільки на момент смерті сина проживала разом з ним та вела спільне господарство, в звязку з чим [PERSON] вважається такою, що фактично прийняла спадщину після смерті сина. Після смерті [PERSON] у встановлений законом строк звернулась позивачка, одак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину через відсутність документів, оформлених відповідно до чинного законодавства, що підтверджують належність майна спадкодавцеві. У відповідності до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст.1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця від спадщини. Згідно ст.1265 ЦК України у пяту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Отже, з огляду на наведене, суд встановивши коло обставин, оцінивши представлені сторонами докази, приходить до висновку, що посилання позивачки знайшли своє підтвердження, та за нею повинно бути визнано право власності на спадкове нерухоме майно. На підставі викладеного позовні вимоги [PERSON] до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved