Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

В квітні 2019 року Чернігівська міська рада звернулась до Новозаводського районного суду м.Чернігова з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог [PERSON] , про виселення без надання іншого житла з квартири [ADDRESS] , мотивуючи позов тим, що відповідач після смерті квартиронаймача [PERSON] самовільно заселився до спірного житла. Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07.05.2019 року справу передано на розгляд до Деснянського районного суду м.Чернігова. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 31.05.2019 року прийнято справу до провадження та відкрито провадження. 19.06.2019 року відповідачем надано відзив та зустрічну позовну заяву до Чернігівської міської ради, третя особа без самостійних вимог [PERSON] про визнання права користування житловим приміщення, мотивуючи зустрічний позов тим, що в спірну квартиру позивач вселився за життя і за згодою [PERSON] , з якою був зареєстрований шлюб, іншого житла не має, виселення позбавить його єдиного житла і він вимушений буде проживати на вулиці. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 03.07.2019 року зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, справу вирішено розглядати у загальному провадженні. В судовому засіданні представник Чернігівської міської ради позов про виселення підтримав і просив суд його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач, його представник просили в задоволенні позову про виселення відмовити, а зустрічним позов про визнання права на користування житлом задовольнити. Третя особа до суду не з`явилась. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Квартира [ADDRESS] належить до житлового фонду Чернігівської міської ради. Квартиронаймачем вказаної квартири була [PERSON]. Площа спірної квартири становить 18,2 кв.м 03 березня 1993 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу. [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] вселився до спірного житла в 1990 році і в подальшому постійно в ньому проживав, що під час розгляду справи підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , свідки також зазначили, що [PERSON] у спірну квартиру вселився зі згоди [PERSON] , вони разом утримували житло, перешкоди у користуванні квартирою не створювались. Звертаючись з позовом до суду Чернігівська міська рада зазначає, що відповідач [PERSON] має право на користування житлом за іншою адресою, а саме квартирою [ADDRESS] . Разом з тим, рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 05.06.2012 року визнано [PERSON] таким, що втратив право на користуванням квартирою [ADDRESS] . (а.с.47,48). Вказаним рішенням суду встановлено, що у вказаній квартирі [PERSON] не проживав майже 15 років. Іншого житла, придатного для проживання [PERSON] не має. Отже, судом встановлено, що [PERSON] тривалий час,більше 28 років, користується квартирою [ADDRESS] , вселився до неї зі згоди квартиронаймача, іншого житла не має. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення (ч. 1). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2). В ст. 65 ЖК УРСР зазначається, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином, враховуючи вищевикладене а також те, що право користування позивача вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції, при цьому виселення позивача із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову Чернігівської міської ради про виселення [PERSON] та задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання за ним права на користування житлом. Також підлягає стягненню з Чернігівської міської ради на користь [PERSON] сплачений ним судовий збір.

Outcome: approved