Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON]. про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з [PERSON] вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 1993 року. Шлюб зареєстрований Миколаївською селищною радою м. Слов'янська Донецької області, про що зроблено запис за № 172. Від даного шлюбу вони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Цей шлюб для кожного з них є першим. Однак сімейне життя з відповідачем не склалося, через те, що між ними відсутнє взаєморозуміння, вони мають різні погляди на життя, через що вони систематично сварилися з будь-якого приводу, діти завжди були свідком сімейних сварок, що негативно впливало на їх психологічний стан. ЇЇ чоловік не працює, сім'ю не забезпечує, допускає відносно неї фізичне насильство, з приводу чого вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Зважаючи на поведінку свого чоловіка вона втратила бажання бути поруч та проживати однією сім'єю. Шлюбні відносини не підтримують. Спільне господарство ними не ведеться. В даний час кожен з них живе окремим особистим життям, не переймаючись проблемами один одного. Їхня сім'я практично розпалася в 2012 році, шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, неодноразові спроби зберегти сім'ю позитивних результатів не дали. В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що... « у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено... чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу». Діти проживають із нею, між ними досягнуто згоди щодо місця їх проживання, питання про матеріальне забезпечення дітей буде вирішене шляхом мого звернення до суду з позовною заявою про стягнення аліментів, якщо відповідач добровільно не буде надавати допомогу на утримання дітей. Питання щодо поділу сумісного майна подружжя буде вирішуватися в іншому провадженні. Вважає, що причини, які спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Просить суд шлюб, зареєстрований 24 грудня 1993 року Миколаївською селищною радою м. Слов'янськ Донецької області, актовий запис № 172, між [PERSON] та [PERSON] розірвати. Після розірвання шлюбу вона бажає залишити прізвище «[PERSON]». А також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання(а.с.14). 14 березня 2016 до суду надійшла Заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с. 16). Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання(а.с.15). У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: -юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; -фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 24 грудня 1993 року, який зареєстровано Миколаївською селищною радою м. Слов'янськ Донецької області, актовий запис № 172. (а.с.4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку: [PERSON], [INFO].(а.с.6) В теперішній час шлюбні стосунки сторони не підтримують, спільне господарство ними не ведеться. Тобто, зараз кожний живе своїм окремим особистим життям, ніяким чином не переймаючись проблемами іншого. І таке спільне життя стало для сторін неприйнятним і неможливим. Таким чином їх сім'я фактично розпалась, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення [PERSON] вважає недоцільним, так як відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] просить суд залишити прізвище «[PERSON]». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. Згідно із частиною 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VІІІ мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2015 року складала 1378,00 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп. (а.с.2). Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про розірвання шлюбу з [PERSON] З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп., який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача і тому з відповідача слід стягнути на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті нею судового збору, у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved