Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя,посилаючись на те, що з 15 листопада 2008 року сторони проживали в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу відповідно до Договору купівлі - продажу житлового будинку від 25.11.2010р. сторонами було набуто у власність житловий будинок [ADDRESS] . За згодою позивача покупцем за вказаним договором виступав відповідач [PERSON] . Позивач вказала, що оскільки добровільної згоди між нею та відповідачем щодо поділу спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами не досягнуто, вважає за доцільне здійснити поділ вище вказаного нерухомого майна виділивши кожній зі сторін по Ѕ ідеальній частці зазначеного житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями. Враховуючи вище викладене, просить здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на її користь понесений судовий збір за подання до суду позовної заяви. 18.05.2020 р. ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 05.11.2020 р. ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду по суті. 19.01.2020 р. ухвалою суду в клопотанні відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. Позивач та його представник в судове засідання не з?явились. Представник позивача [PERSON] надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), за адресою: [ADDRESS] , рекомендований лист з судовою повісткою повернувся без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Враховуючи норми ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази та подані заяви, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, передбаченому законом. В судовому засіданні встановлено, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 2008 року, який розірвано заочним рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 28.11.2019 року та набрало законної сили 28.12.2019 року (а.с. 10-15). За час спільного проживання сторонами, а саме [PERSON] за договором купівлі-продажу житлового будинку від 25.11.2010р., посвідченого приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Воєводою С.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2203, набуто у власність житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями за [ADDRESS] (а.с. 16-19). Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів №9293907 та Витягу про державну реєстрацію прав №28128759 від 25.11.2010р. вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купілі-продажу від 25.11.2010 р.(а.с.20-22). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ч.2 ст.78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, майно, а саме житловий будинок із господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] було придбано сторонами за час їх шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Доказів, які б свідчили, що вищезазначене майно було придбане не у період шлюбу, або за особисті грошові кошти одного з подружжя, а також, що вказане майно є неподільним матеріали справи не містять. Зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи також не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя, а тому позовні вимоги про визнання за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку разом із господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої позивачем квитанції №35317 від 13.05.2020 (а.с. 4), остання за подання даного позову до суду сплатила судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп., виходячи з розміру, встановленого підпунктом 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", що підлягає відшкодуванню відповідачем. Підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору судом не встановлено. На підставі поданих по справі доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача мали місце і підтверджуються письмовими матеріалами справи, які не викликають сумніву, вони являються достовірними та вичерпними. На підставі викладеного,

Outcome: approved