Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

В червні 2016 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернувся [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів. Позовні вимоги мотивував тим, що, 10.02.2015 року ТОВ «Євролізинг Україна» і позивач, уклали договір фінансового лізингу № 000257, предметом якого є автомобіль «JAC J2» вартістю 5 420, 88 Євро, /еквівалент 161 000,0 гривень /. На виконання умов договору, позивачем здійснено авансовий платіж на рахунки ТОВ «Євролізинг Україна» в розмірі 80 500,00 грн. та 16 100 грн. - адміністративний платіж. Вважає, що вказаний договір є несправедливим по відношенню до споживача, також зазначає, що договір фінансового лізингу транспортного засобу не було нотаріально посвідчено, що свідчить про його недійсність. На підставі викладеного позивач [PERSON], просив суд ухвалити рішення , яким визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000257 від 10 лютого 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та [PERSON] та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь [PERSON] 16 100 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явився, направив представника [PERSON], яка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Євролізинг Україна» в судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належний чином. Заяв про розгляд справи за її присутності або про причини неявки від відповідача не надходило, що за відсутності заперечень позивача є підставою для ухвалення заочного рішення (ст. 224 ЦПК України). Заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення за таких підстав. У відповідності до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Із копії договору фінансового лізингу № 000257 від 10 лютого 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» та [PERSON], суд встановив, що лізингодавець бере на себе зобов»язання придбати Предмет лізингу власність та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положенням чинного законодавства. Відповідно до п. 1.1. договору предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Специфікації (Додаток № 2 до Договору), а саме : марка/ модель - «JAC J2», комплектація /модифікація - standart, об»єм/тип - двигуна 1,0 бензин, тип КПП - механіка, привід -передній. Згідно п. 8.2.Договору укладаючи даний договір сторони погоджуються, що Вартість предмета лізингу, на момент укладання договору , за цим договором становить 5 420,88 (п»ять тисяч чотириста двадцять євро 88 євроцентів) євро з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу Євро до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу Євро до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 161 000, 00 ( сто шістдесят одна тисяча грн. 00 коп.) гривень з ПДВ. Відповідно до додатку № 1 вартість предмету лізингу становить 5 420,88 євро; авансовий платіж 50 % - 2 710,44 євро; адміністративний платіж (10%) - 542,09 євро, комісія за передачу (3%) - 162,63 євро. 10 лютого 2015 року на виконання умов договору, позивачем здійснено авансовий платіж на рахунки ТОВ «Євролізинг Україна» в розмірі 80 500 грн. та адміністративний платіж в розмірі 16 100 грн. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», визначено, що договір фінансового лізингу має бути укладений у письмовій формі. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно з ст. 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Підпунктом 3.12. пункту 3 глави 5 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Статтею 220 Цивільного кодексу України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача. Низка умов договору є несправедливими відносно споживача, а саме : - встановлення жорстких обов»язків споживача, тоді , як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (розділ 3.3., п. 12.8. договору); - надання можливості продавцю ( виконавцю, виробнику ) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв»язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 12.1 ); - надання продавцю ( виконавцю, виробнику ) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (п. 3.2.6.; п. 3.2.7. договору) - установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (п. 9.8. договору); - надання продавцю ( виконавцю, виробнику ) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 8.3. , п. 9.4. , п. 9.8., п. 12.8. договору). Згідно з ч. 1 ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Також суд звертає увагу, що відомості про продавця в договорі і додатках до нього відсутні. Таким чином, відповідач всупереч вимогам ст. 808 ЦК України усю відповідальність поклав на позивача, що в даному випадку свідчить про несправедливість умов договору, згідно з п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Аналізуючи положення договору фінансового лізингу № 000257, суд приходить до висновку, що ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у договорі, а тому договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Згідно з ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно з ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Отже, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу № 000257 від 10.02.2015 року укладений між позивачем та ТОВ «Євролізинг Україна» нотаріально посвідчено не було, а тому такий договір є нікчемним. Також, Договір фінансового лізингу №000257 від 10.02.2015 року з Додатками № 1, 2 підлягає визнанню недійсним, в зв»язку з несправедливими відносно споживача умовами. Така ж правова позиція закріплена в постанові Верховного суду України від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15, де зазначено, що договір фінансового лізингу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що 22.04.2016 року на рахунок позивача від ТОВ «Євролізинг Україна» було зараховано 80097,5 грн. на повернення авансового платежу. Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингові платежі можуть включати: 1\\ суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; 2\\ платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; 3\\ компенсацію відсотків за кредитом; 4\\ інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Згідно до договору лізингу, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Стаття 627 ЦК України передбачає свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів \\ робіт, послуг \\, зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів \\ робіт, послуг \\ із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Для споживача існує ризик помилково придбати не потрібні йому послуги. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, зокрема, положеннями ЗУ «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного, суд приходить до висновку, про можливість стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь позивача [PERSON] 16 100 грн. Окрім цього, суд вважає за необхідне, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. 16.06.2016 року між позивачем та Правозахисною Організацією "Праза" укладено договір про надання правової допомоги № 421за послуги якої ним сплачено 1800 грн. які у відповідності до ст. ст. 79, 84, 88 ЦПК України як витрати на правову допомогу, також повинні бути стягнуті з відповідача.

Outcome: approved