Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23 лютого 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про виселення. У поданому позові з урахуванням уточнення позивач просить виселити відповідача із житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що вона є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 125. На день укладання вказаного договору у цій квартирі не було зареєстровано жодної людини, уповноваженим незареєстрованим власником була [PERSON] , яка підписувала договір купівлі-продажу особисто. Вказує, що проживання відповідача у вказаній квартирі порушує права позивача, зважаючи на те, що відповідач не доводиться їй ані родичем, ані знайомим. Квартиру вона придбала на законних підставах і має бажання скористатись своїми правами власника майна, які не може здійснювати в повному обсязі не можу через існуючі з боку [PERSON] перешкоди, а тому відповідно до ст.ст. 16, 383, 391 ЦК України порушене право підлягає захисту шляхом усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, представник відповідача заперечував проти їх задоволення, вказуючи, що відповідач станом на теперішній час у квартирі фактично не проживає, у зв`язку з чим вважає, що спір відсутній та просив відмовити у задоволенні позову. Поряд з цим зазначив, що у квартирі знаходяться речі відповідача та він бажає проживати у спірній квартирі. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Як встановлено у ході розгляду справи [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу\~від 04 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 125 належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки №1032 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 01 лютого 2021 року, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї/зареєстрованих входять: [PERSON] (уповноважений власник, незареєстрований власник). Продавцю [PERSON] квартира належала на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Регель С.Ю. 07.04.2015 року за реєстровим № 390, Дарувальником по якому виступає [PERSON] . [PERSON] вищезазначена квартира належала на підставі Договору дарування від 23.11.1995 року, посвідченого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-6194, зареєстровано в БТІ в реєстровій книзі №ХХVIIа за реєстровим №70, що підтверджується наявним у матеріалах справи Реєстраційним посвідченням від 23.01.1996 року. Згідно довідки №5298 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 24 травня 2021 року, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї/зареєстрованих входять: [PERSON] (уповноважений власник, незареєстрований власник). Приписами\~ст. 321 ЦК України\~встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно вимог\~ст.319 ЦК України\~визначено здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Права власника жилого будинку, квартири визначені\~ст.383 ЦК України\~та\~ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи із зазначеного, позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу з дотриманням письмової форми правочину та подальшому його нотаріальному та реєстраційному посвідченню. У відповідності до ст.\~203\~ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається із позовної заяви та наданих у судовому засіданні пояснень волевиявлення позивача було направлено саме на придбання квартири у свою власність, і він бажав настання правових наслідків, що були обумовлені цим правочином. Згідно зі ст.\~204\~ЦК України діє презумпція правомірності правочину, а саме, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові по справі № 2-383/2010 від 14.11.2018 року зробила висновок з цього приводу, що стаття 204\~ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається\~\~правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). У постанові від 25.07.2018 року у справі № 638/13030/13-ц Верховний Суд зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд і у своїх постановах від 02.10.2019 року у справі № 644/6646/14-ц; від 25.02.2021 року у справі №\~761/26620/16?ц. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна». У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Після набуття права власності на квартиру новий власник може вимагати усунення перешкод у праві власності та праві користування цією квартирою шляхом виселення із неї членів сім`ї колишнього власника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Що стосується реєстрації відповідача у спірному приміщенні, то судом вживалися заходи щодо встановлення цього факту шляхом направлення відповідного запиту до відділу обліку та моніторингу інформації Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровські області (а.с.29). Згідно відповіді цього органу, відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 14.05.1996 року. \~ \~ \~ \~Проте, згідно довідки №5298 від 24.05.2021 року про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщені осіб, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, до складу сім`ї/зареєстрованих осіб у спірній квартирі входить лише позивачка [PERSON] , яка є власником даної квартири (а.с.48). \~ \~ \~ \~Відповідно ж до довідки №1032 від 01.02.2021 року про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщені осіб, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, до складу сім`ї/зареєстрованих осіб у спірній квартирі входила лише [PERSON] , яка була власником даної квартири до її відчуження позивачці (а.с.11). \~ \~ \~ \~Надаючи оцінку зазначеним відомостям про реєстрацію, чи відсутність такої у відповідача в спірній квартирі, суд бере до уваги той факт, що відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. \~ \~ \~ \~Відповідно ж до п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 2 березня 2016 р., реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. \~ \~ \~ \~За таких умов, починаючи з березня 2016 року, саме Дніпровська міська рада, як орган місцевого самоврядування, має повноваження реєстрації та обліку місця проживання громадян на території м. Дніпро, з чого випливає, що на теперішній час саме цей орган володіє актуальною інформацією про їх зареєстроване місце проживання. \~ \~ \~ \~При цьому слід мати на увазі, що відповідно до абз.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. \~ \~ \~ \~Таким чином, виходячи з інформації, що міститься в зазначених довідках, суд доходить до висновку про те, що відповідач не зареєстрований у спірній квартирі, а отже законних підстав у ній проживати не має. Доказів протилежного відповідач суду не надав. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 1\~ст. 109 ЖК Української РСР\~виселення із\~займаного жилого\~приміщення допускається\~з підстав,\~установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.\~ Відповідно до ч.3 ст.66 Закону України «Про виконавче провадження» примусове\~ виселення\~полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Відповідно до\~ч.3\~ст.\~116 ЖК Української РСР , осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до\~листа Верховного\~Суду України\~від 01.07.2017\~року «Висновки \~Верховного Суду\~України,\~викладені в\~постановах,\~прийнятих за\~результатами розгляду\~справ із\~підстав,\~передбачених п.\~п.\~1,\~2,\~4\~ч.\~1\~ст.\~355\~ЦПК України,\~за I\~півріччя 2017\~р.» такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Таким чином, позовні вимоги позивача про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). На підставі викладеного,

Outcome: approved