Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів поруки недійсними, в якому просив суд: визнати недійсним договір поруки № 06-09/622 від 24.02.2011 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» з однієї сторони, [PERSON] з другої сторони та [PERSON] з третьої сторони; визнати недійсним договір поруки № 06-09/623 від 24.02.2011 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» з однієї сторони, [PERSON] з другої сторони та [PERSON] з третьої сторони; стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1681,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 18 лютого 2019 року позивач звернувся до ЧЧ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області із заявою, про те, що в 2007 році невстановлена особа надала в АТ «Укрсоцбанк» підроблені документи та уклала від його імені кредитний договір № 670/74/302. На підставі заяви позивача, було відкрито кримінальне провадження № 12012160500000811 від 18.02.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч. 4 КК. З матеріалів кримінального провадження Позивачу стало відомо про наявність договору поруки № 06-09/622 від 24.02.2011 року та договір поруки № 06-09/623 від 24.02.2011 року. В ході розгляду кримінальної справи була проведена судова почеркознавча експертиза, за результатом якої, отримано висновок експерта від 18.10.2019 року № 246-П. Відповідно до висновку експерта від 18.10.2019 року № 246-П встановлено, що підписи на документах виконані не [PERSON] , а іншою особою із наслідуванням справжнього підпису самого [PERSON] . У зв`язку з чим, звернувся до суду з відповідним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином, відзив не надсилав. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені судом належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що в 2019 році на адресу Позивача надійшло повідомлення про порушення основного зобов`язання (відповідно ст. 33, 35, 36, 37 ЗУ «Про іпотеку») вих. № 13.3.-03/96-10660 від 04.12.2018 року, в якому зазначено, що у [PERSON] виникла заборгованість перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 670/74-302, укладений 07.11.2007 року, в розмірі 394 880,32 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 04.12.2018 року, складає 11 124 856,64 грн. та 8 682 394, 69 грн. (Копія повідомлення про порушення основного зобов`язання (відповідно ст. 33, 35, 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» додається)). В подальшому, на початку 2019 року позивач отримав позову заяву (уточнення без змін та підстав позову) про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки вих. № 13.3-01/85-37 від 03.01.2019 року. Відповідно до тексту цієї позовної заяви, між [PERSON] та АТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 670/74-32 від 07.11.2007 року, відповідно до якого [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру надано грошові кошти у сумі 235 640,00 дол. США. На підставі заяви [PERSON] було відкрито кримінальне провадження № 12012160500000811 від 18.02.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України. В рамках кримінального провадження № 12019160500000811 від 18.02.2019 року була призначена та проведена судова почеркознавча експертиза. Експерту органом досудового розслідування були поставлені такі питання: 1) Чи виконаний підпис на кредитному договорі № 670/74-302 від 07.11.2007 року та додаткових угодах до цього кредитного договору від імені [PERSON] потерпілим [PERSON] ? 2) Чи виконаний підпис на договорі поруки № 06-09/622 від 24.02.2011 року від імені [PERSON] в графі «КЛІЄНТ» потерпілим [PERSON] ? 3) Чи виконаний підпис на договорі поруки № 06-09/623 від 24.02.2011 року від імені [PERSON] в графі «КЛІЄНТ» потерпілим [PERSON] ? Відповідно до висновку судового експерта Мазура О.І. від 18.10.2019 року № 246-П встановлено наступне: "1. Питання «Чи виконаний підпис на кредитному договорі № 670/74-302 від 07.11.2007 року та додаткових угодах до цього кредитного договору від імені [PERSON] потерпілим [PERSON] », не вирішувалось у зв`язку з тим, що не було встановлено факт наявності чи відсутності монтажу у наступних документах: технічне зображення договору кредиту № 670/74-302 від 07.11.2007 року, технічне зображення додаткової угоди № 1 (до Договору кредиту № 670/774-302 від 07.11.2007 року) від 20.10.2008 року, технічне зображення додаткової угоди № 2 (до Договору кредиту № 670/74-302 від 07.11.2007 року) від 24.02.2011 року. 2. Підпис від імені [PERSON] в графі «КЛІЄНТ» у договорі поруки № 06-09/622 від 24.02.2011 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою із наслідуванням справжнього підпису самого [PERSON] . 3. Підпис від імені [PERSON] в графі «КЛІЄНТ» у договорі поруки № 06-09/623 від 24.02.2011 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою із наслідуванням справжнього підпису самого [PERSON] »." На підставі вищевикладених висновків позивач звернувся до АТ «Альфа - Банк». У відповідь Позивачу направлено лист начальника відділу претензійно-позовної роботи «Альфа-Банк» за № 1320-23.1-б/б від 09.01.2020 року, в якому зазначено, що 10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом передавання до АТ «Альфа-Банк». Вказано, що у АТ «Альфа-Банк» відсутні підстави не вважати Позивача стороною за укладеними договорами та рекомендували слідувати рекомендаціям правоохоронних органів. Щодо позовних вимог позивача, щодо визнання договорів поруки недійними, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до положень ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Як передбачено ч. 1 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно частини другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч.1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З огляду на положення чинного законодавства, а саме те, що у разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно з частинами 1, 5-7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені по справі позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а обраний позивачем спосіб захисту ґрунтується на встановлених в судовому засіданні фактичних обставинах справи. Доводи сторони позивача щодо того, що він не підписуваа кредитний договір в ході судового розгляду справи знайшли своє підтвердження з приводу проведення судової почеркознавчої експертизи, за результатом якої, отримано висновок експерта від 18.10.2019 року № 246-П. Крім того, суд звертає увагу на те, що з боку Відповідача не заперечувався факт недійсності оспорюваних правочинів. Відтак, суд приходить до висновку, обґрунтованість позовних вимог та недійсності договорів поруки. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29). Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Таким чином з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 681,60 гривень. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. На підставі ст. ст. 202, 203, 207, 215, 236, 526, 546, 547, 553 ЦК України,

Outcome: approved