Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

Генеральний директор Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробот В.В. звернувся із заявою про примусову госпіталізацію [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради без її згоди, для стаціонарного лікування. В обґрунтування заяви посилається на ту обставину, що у [PERSON] діагностовано тяжкий психічний розлад, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих. У судовому засіданні представники Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради лікар-психіатр Федуник В.В. та Янковська О.М. заяву підтримали і пояснили, що громадянка [PERSON] поступила в приймальне відділення КНП «Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні» Тернопільської обласної ради 30 листопада 2020 року у зв`язку із розладом адаптації у невротичної особи, суїцидальна спроба, тому потребує лікування. Зазначили, що діагноз [PERSON] відноситься до тяжких психічних захворювань, потребує лікування в умовах стаціонару, де нею будуть займатися фахівці. Крім того, звертають увагу суду, що було декілька суїцидальних спроб [PERSON] , а тому, якщо не провести лікування особи, вона може заподіяти собі шкоди. Законний представник [PERSON] підтримала заяву головного лікаря, просить надати дочці допомогу, щоби вона була здорова. Законний представник прийомна матір [PERSON] заперечила проти заяви головного лікаря, вважає, що допомога [PERSON] може бути надана не тільки в умовах стаціонару, що буде для неї додатковим травмуючим фактором. [PERSON] в судовому засіданні заперечила про надання їй психіатричної допомоги в примусовому порядку. Зазначила, що готова без примусової госпіталізації спілкуватися із психіатрами та психологами. В умовах психіатричного стаціонару лежать різні люди, і вона себе почуває там некомфортно. Додала, що вийшла зі всіх груп, які підштовхували її до нанесення собі шкоди, зрозуміла, що чинила неправильно, дуже шкодує про це та більше такого робити не буде. Підтвердила, що в неї були спроби самогубства, зокрема, були випадки, коли вона наковталася таблеток, та коли поцарапала собі вени на руці. Підтвердила, що брала участь в так званій групі в соціальних мережа «Синій кит», виконувала їх завдання, окрім деяких, тому що їй було цікаво та ці люди приділяли їй багато уваги. Прокурор в судовому засіданні заяву про госпіталізацію [PERSON] у примусовому порядку до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради, без її згоди підтримала, просить звернути увагу на неодноразові суїцидальні спроби. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що заяву слід задовольнити. Так, у судовому засіданні з`ясовано, що [PERSON] , поступила приймальне відділення КНП «Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні» Тернопільської обласної ради 30 листопада 2020 року о 22 год. 29 хв. з діагнозом: Розлади психіки у невротичної особи. Суїцидальна спроба. Була оглянута черговим лікарем [PERSON] та направлена в 6-те психіатричне відділення КНП «ТОКПЛ» ТОР. Із змісту заяви про госпіталізацію [PERSON] вбачається, що її було оглянуто комісією лікарів-психіатрів, які прийшли до висновку про необхідність госпіталізації. Підставою для висновку були відомості про поведінку гр. [PERSON] , котрі надійшли від працівників поліції. Згідно висновку комісії лікарів психіатрів, [PERSON] діагностовано: Розлади психіки у невротичної особи. Суїцидальна спроба. У зазначеному вище висновку комісії лікарів психіатрів описано, що пацієнт орієнтована в повному обсязі. Мовний контакт формальний, відповіді однослівні. На питання, що стосуються анамнезу, певних неприємних життєвих моментів, дає протиречиві відомості (схильна до обману). Емоційно пригнічена, моментами плаче, старається викликати до себе співчуття, висловлює думки про небажання жити (на внутрішній поверхні передпліч обох рук та на внутрішній поверхні стегнових кісток множинні порізи), жалкує про втрачені відносини з біологічною матір`ю, хоче їх повернути. Мислення сповільнене за темпом. Судження поверхневі. В спілкуванні з пацієнткою вдалося вияснити, що довірливих стосунків ні з родичами, ні з друзями, ні з прийомною матір`ю немає. Скритна. З анамнезу встановлено, що [PERSON] вважає себе хворою протягом року після того, як її зґвалтував чоловік рідної сестри, у неї знизився настрій, порушився сон, стала байдужою до оточуючого. Хвора повідомила про це матері, але та не звертала на це увагу. По даному факту було проведено судово-медичну експертизу, але дані не підтвердились. Протягом останніх 2-3 місяців хвора вступила в групу "Синій кит". Реєстрація себе в цій групі була зумовлена тим, що почали з`являтися суїцидальні думки і відсутність перспективи на майбутнє, так як від неї відвернулися всі рідні. Будучи учасником цієї групи, пацієнтка виконувала всі їхні розпорядження: не їла, не спала, різала вени на руках та ногах. Не виконаною лишалася умова відвідування серед ночі кладовища. Всі вимоги, поставлені перед нею, підкріплювала фотографіями. Останньою умовою даної групи мала бути суіцидальна спроба через стрибок з вікна, що було попереджено працівниками поліції. Відповідно до\~ст. 3 Конституції України\~людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підпунктом «е» пункту 1\~статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб, серед іншого, для законного затримання психічнохворих, відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п.п. 79, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07). У пункті 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи. З огляду на вимоги процесуального закону та відповідно до\~статей 14-16 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом. Законом України\~«Про психіатричну\~допомогу» закріплена презумпція психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України (стаття 3). Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом. Положеннями статті 14\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до вимог\~статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених\~статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених\~статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені\~статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування\~про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. У заяві про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку було зазначено, що у [PERSON] наявний тяжкий психічний розлад. Отже, зважаючи на досліджені судом обставини справи, а саме те, що компетентною комісією лікарів-психіатрів у [PERSON] виявлено важкий психічний розлад, який обумовлює небезпеку для неї у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога, що також підтверджується її поясненнями про те, що вона брала участь в групах в соціальних мережах, які підштовхували її наносити собі шкоду, напротязі року було декілька суїцидальних спроб, пояснень інших учасників, суд доходить остаточного висновку, що наявні обов`язкові з огляду на\~статтю 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~та на рішення Європейського суду з прав людини від 24 жовтня 1979 року у справі Winterwerp v. the Netherlands підстави для постановлення рішення про надання особі психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди, така госпіталізація є доцільною та відповідає її інтересам, тому заяву представника Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради, слід задовольнити. Рішення підлягає до негайного виконання. На підставі наведеного,

Outcome: approved