Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

[PERSON], представляючи інтереси позивача [PERSON], у листопаді 2013 року звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим [ADDRESS], з підстав, передбачених статтею 405 Цивільного кодексу України. Позовні вимоги мотивовані не проживанням відповідачки у спірному будинку, який є власністю позивача, з жовтня 2012 року без поважних причин. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та доводи в їх обґрунтування, викладені в позовній заяві. [PERSON] зазначив, що є власником житлового будинку [ADDRESS], в якому з 1991 року зареєстрована відповідачка - його колишня дружина. [PERSON] в будинку з жовтня 2012 року не проживає, не приймає участі в його утриманні, лише іноді приїжджає та навідує їх сина, який після розірвання шлюбу залишився проживати з ним. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги не визнала. В обґрунтування заперечень відповідачка зазначила, що з жовтня 2012 року в будинку по [ADDRESS] вона не мешкає. Працює та постійно проживає в [ADDRESS]. Двічі на місяць приїжджає до сина в с. Амурське, який після розірванню шлюбу з позивачем проживає разом з батьком. Знятися з реєстрації за адресою: [ADDRESS] відмовляється, оскільки [PERSON] не виконав своєї обіцянки придбати для неї окреме житло після розірвання шлюбу, а також не відшкодував її затрат на ремонт та облаштування будинку за час їх шлюбу. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статей 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою, третьою статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, згідно з частиною третьою статі 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішеннями Красногвардійського районного суду АР Крим від 15 вересня 2010 року про розірвання шлюбу та від 26 липня 2013 року про поділ майна, які набрали законної сили, встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 16 березня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Красногвардійської державної нотаріальної контори, належить житловий будинок [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] з 08 грудня 1990 року по 15 вересня 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Згідно зі статтями 379, 380 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Позивач [PERSON] постійно проживає в належному йому на праві приватної власності вищезазначеному будинку. За вказаною адресою з 23.07.1991 року є зареєстрованою відповідачка [PERSON], що підтверджується відміткою в її паспорті громадянки України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріпляє право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку визначені статтею 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Як зазначив позивач у судовому засіданні, відповідачка не проживає за місцем реєстрації з жовтня 2012 року без поважних причин. Факт не проживання [PERSON] в будинку по [ADDRESS] з жовтня 2012 року підтверджується актом комісії від 06.11.2013 року у складі Амурського сільського голови, секретаря та депутата сільської ради. Відповідно до пункту 9 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами), вирішуючи спори про право особи користування жилим приміщенням, суд повинен з'ясувати, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, тривалість часу їх проживання. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»). Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачка має статус колишнього члена сім'ї власника житла. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункту, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. [PERSON] з жовтня 2012 року постійно проживає в м. Сімферополі за вказаною нею адресою. Сама по собі наявність реєстрації в будинку по [ADDRESS] не може бути підставою для визнання за відповідачкою права користування цим жилим приміщенням, як і наявність спору між сторонами щодо відшкодування [PERSON] витрат на ремонт та облаштування будинку [PERSON] за час їх шлюбу, а також знаходження в будинку окремих її речей. Понад один рік за власним бажанням [PERSON] не проживає у спірному будинку, доказів поважності причин не проживання в будинку по [ADDRESS], зокрема перешкоджання їй в цьому позивачем, відповідачкою суду не надано. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок представлених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] втратила право користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] АР Крим Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 229 грн. 40 коп.

Outcome: approved