Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Адвокат Куруц А.А., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. В обґрунтуванні своїх вимог зазначив, що 03 вересня 1994 року відділом РАГСу Ужгородської міської ради було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка після одруження змінила прізвище на « [PERSON] », про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу 03.09.1992 зроблено запис № 567 та видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] . Вказує, що під час перебування у шлюбі, подружжям було збудовано та введено в експлуатацію житловий будинок загальною площею 287,7 кв.м., житловою площею 69,5 кв.м. (літера А); господарська будівля (літера Б); сарай (літера В); вбиральня, ворота №1, хвіртка №2, огорожа - №3, №4 (літера Г); споруда (літера І) за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача вказує, що після одруження сторони за допомогою батьків почали будувати житловий будинок, внаслідок домовленості 30.08.1996 року [PERSON] (батько відповідача) подарував [PERSON] об`єкт незавершеного будівництвом житловий будинок, 65% готовності. Такий договір був укладений тільки з тих міркувань, що так дешевше переоформлення на нового власника, а позивач не наполягав на укладанні договору купівлі-продажу, хоча з 1994 року будували будинок всією сім`єю. Тому, одноособовим власником зазначеного нерухомого майна вказано [PERSON] , форма власності приватна, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.10.15 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Представник позивача також вказує, що [PERSON] під час перебування у шлюбі з відповідачем офіційно працював, в тому числі був приватним підприємцем, дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, докладав фінансових та трудових зусиль для завершення об`єкту будівництва. Більше того, у нього наявні документальні підтвердження того, що саме за його рахунок здійснювалося придбання будівельних матеріалів, які використовувалися під час будівництва спірного житлового будинку за період 1995-2015 рр.. Беззаперечним є той факт, шо перебуваючі у відпустці по догляду за 2-ма дітьми загалом 6 років, саме позивач здійснював будівництво нерухомого майна та забезпечував сім`ю належним чином. Тому вважає, що нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 287,7 кв.м., житловою площею 69,5 кв.м. (літера А); господарська будівля (літера Б); сарай (літера В); вбиральня, ворота №1, хвіртка №2, огорожа - №3, №4 (літера Г); споруда (літера І) за адресою: [ADDRESS] , належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Наголошує, що позивачеві належить 7/40 або 17,5% права власності вищевказаного житлового будинку у разі поділу з урахуванням того, що 35% було набуто в спільному подружньому житті. Враховуючи вище наведене, просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 287,7 кв.м., житловою площею 69,5 кв.м. (літера А); господарська будівля (літера Б); сарай (літера В); вбиральня, ворота №1, хвіртка №2, огорожа №3, №4 (літера Г); споруда (літера І) за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 762362321248; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 7/40 частини нерухомого майна, а саме: житловий будинок загальною площею 287,7 кв.м., житловою площею 69,5 кв.м. (літера А); господарська будівля (літера Б); сарай (літера В); вбиральня, ворота №1, хвіртка №2, огорожа №3, №4 (літера Г); споруда (літера І) за адресою: [ADDRESS] . 29.11.2021 через канцелярію суду представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої уточнив п.2 первісної позовної заяви та просив изнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 7/20 (що становить 35%) частини нерухомого майна - житловий будинок, загальною площею 287,7 кв.м., житловою площею 69,5 кв.м. (літера А); господарська будівля (літера Б); сарай (літера В); вбиральня, ворота №1, хвіртка №2, огорожа №3, №4 (літера Г); споруда (літера І) за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 762362321248. Позивач не скористався правом на участь у судовому засіданні та згідно поданої його представником адвокатом Куруц А.А. заяви він просив задовлити позов та розглянути у відсутності сторони позивача. Відповідач також не скористалася правом на участь у судовому засіданні та в матеріалах справи міститься її заява, а також заява її представника [PERSON] , згідно якої зазначають, що сторона відповідача уточнений позов визнає. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб 03.09.1994 року. Після реєстрації шлюбу, прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». З оглянутої копії Договору дарування незвершеного будівництвом будинку від 30.08.1996 року судом встановлено, що [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] незавершений будівництвом житловий будинок, 65% готовності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці розміром 0,15 га. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №46567690, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] . За таких обставин, суд вважає доведеним той факт, що відповідач [PERSON] є власником вищевказаного нерухомого майна (65% готовності), яке набула у власність під час перебування у шлюбі з позивачем на підставі договору дарування. За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною другою ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Аналізуючи надані позивачем твердження, які відповідачем визнані та не спростовані, зважаючи на обраний спосіб захисту своїх прав та інтересів про визнання за ним права власності 7/40 частини нерухомого майна, суд вважає за можливе у порядку ч. 4 ст. 206 ЦПК України ухвалити рішення про задоволення позову. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень та визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 5 685,5 грн. судового збору.

Outcome: approved