Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання дійсними договорів позики та стягнення боргу за договорами позики. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON], відповідач в даній справі, є її добрим знайомим і тому вона без вагань погодилась на його прохання надати в борг грошову суму, якої останньому не вистачало для розвитку бізнесу. Договірні відносини з [PERSON] вона нотаріально не посвідчувала, а лише обмежились складанням розписки, а саме: 30 березня 2016 року [PERSON] власноручно написав розписку, згідно якої [PERSON] (її дошлюбне прізвище, а після реєстрації шлюбу "Мяшина") С.О. надала в борг грошові кошти в сумі 29199 грн. [PERSON], які останній зобов'язався виплачувати щомісячно, без порушень графіка виплат та повністю повернути позичені грошові кошти до 01 жовтня 2016 року. Розписка була їй передана в день написання і знаходиться по теперішній час у неї. Проте, [PERSON] взяті на себе зобов'язання не виконував, грошові кошти в оговореному ними порядку не виплачував і в передбачений розпискою строк, тобто до 01 жовтня 2016 року, [PERSON] не повернув їй позичену суму грошей. На її прохання повернути борг [PERSON] постійно давав обіцянки повернути грошові кошти, але борг так і не повернув і по теперішній час уникає зустрічей з нею. Таким чином, вона зрозуміла, що [PERSON] не має наміру повернути їй позичені грошові кошти. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вважає, що укладений між нею та [PERSON] договір позики у формі розписки не суперечить вимогам ст.1047 ЦК України. Оскільки, борг їй не повернуто, а тому відповідно до вимог ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на вимоги ст.ст.625, 1046-1050 ЦК України, прохає суд визнати дійсним договір позики, укладений 30 березня 2016 року між нею та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на її користь борг в сумі 29199 грн., витрати по сплаті судового збору 551 грн. 20 коп. та витрати на правову допомогу 700 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в суді. Причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність чи про відкладення розгляду справи до суду не надіслав. Суд, заслухавши думку позивача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку у судовому засіданні відповідно до норм ч. 1 ст. 61 ЦПК України встановлено наступне. 30 березня 2016 року відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] (дошлюбне прізвище позивача згідно з копією свідоцтва про шлюб серії І-КИ №335700, виданого Довгинцівським районним у місті [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 16 липня 2016 року), позивача в даній справі, грошові кошти в сумі 29199 грн., про що ним власноручно була написана розписка (а.с.6). Згідно розписки від 30.03.2016 року [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] позичені грошові кошти в сумі 29199 грн. до 01 жовтня 2016 року. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами виникли правові відносини, які випливають з договору позики. Сторони при укладанні договору позики дотримались письмової форми договору відповідно до вимог частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилом ч.ч.2 та 3 ст. 545 ЦПК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документу у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, а тому позовні вимоги в частині визнання договору позики, укладеного між позивачем та відповідачем 30 березня 2016 року у формі розписки, дійсним підлягають задоволенню. Отже, вирішуючи даний спір, суд бере за основу наявність у позивача оригіналу боргової розписки. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір позики відповідачем як позичальником не був виконаний, а тому позивач звернулася з даним позовом до суду. В спірних правовідносинах має місце прострочення боржника, оскільки відповідач [PERSON], отримавши від позивача грошові кошти в сумі 29199 грн., не виконав своєчасно взяті на себе зобов'язання з повернення грошових коштів. Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст.526 ч.1 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин, суд дійшов до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача грошові кошти в сумі 29199 (двадцять дев'ять тисяч сто дев'яносто дев'ять) грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., понесені позивачем при подачі позовної заяви необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат повязаних з розглядом справи належать: витрати на правову допомогу. Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до квитанції, виданої адвокатом [PERSON] (свідоцтво №1850 від 20.05.08 р.), [PERSON] було витрачено на правову допомогу 700 грн. за складання позовної заяви, які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved