Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

В серпні 2017 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі. Позов обгрунтовувався тим, що 13.09.2017 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб. Від шлюбу у них народилися діти: донька [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO] Рішенням Баранівського районного суду шлюб між ними було розірвано, а дітей залишено з позивачем. Позивач зазначає, що вона ніде не працює та має складне матеріальне становище, а тому, сама утримувати дітей не взмозі. Відповідач працює неофіційно у м. Києві, отримує заробітну плату, яка дозволяє йому сплачувати аліменти у розмірі по 800 грн. на кожну дитину щомісяця. З огляду на викладене позивач вирішила звернутися до суду із даним позовом. Позивач у судове засідання не зявилася, через канцелярію суду подала заяву згідно якої просила справу слухати без її участі, наполягала на задоволенні її позовних вимог. Відповідач у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти стягнення аліментів не заперечує. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. На підставі статей 158, 169 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач є матірю, а відповідач батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії 1-ТП №045171 та серії 1-ТП №127669 відповідно (а.с. 3,4). Рішенням Баранівського районного суду від 08.08.2017 року шлюб укладений між позивачем та відповідачем було розірвано, а дітей залишено на виховання позивача (а.с. 5,6). Таким чином, судом встановлено, що відповідач дійсно є батьком дітей, які залишені на виховання позивача. Отже, за змістом статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що відповідає приписам ч. 3 ст. 181 СК України. Згідно ст.. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд враховує те, що відповідач хоч офіційно не працює, але перебуває у працездатному віці, крім того, відповідач не надав суду відомостей про наявність на його утриманні інших осіб, а також не скористався своїм процесуальним правом щодо заперечень проти заявленого позову, як наслідок фактично його визнав, а отже, може отримувати доходи в тому числі для сплати аліментів. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Таким чином, з огляду на вимог чинного законодавства щодо обов'язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. Окрім того, в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільняється від сплати судового збору щодо вимоги про стягнення аліментів, а тому,

Outcome: approved