Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтуванні позову посилається на те, що є власником житлового будинку, що розташований за адресою: Харківська область, місто Ізюм, вулиця Шмідта, буд. 26. Відповідач з 10.11.2009 року зареєстрований в належному позивачу будинку, але за місцем реєстрації фактично не проживає вже більше чотирьох років, дітей у відповідача немає. Прохання добровільно знятися з реєстрації з належного позивачу будинку відповідач проігнорував. Фактичного місця мешкання [PERSON] позивач не знає, оскільки стосунків з ним відповідач не підтримує. Реєстрація відповідача [PERSON] за вказаною адресою не дає позивачу можливості оформити документи на субсидію та вільно розпоряджатися своєю власністю. Тому позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться за адресою: Харківська область,\~місто Ізюм,\~вулиця Шмідта,\~буд.\~26. Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчать зворотні поштові повідомлення та оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України щодо виклику до суду [PERSON], наявні в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 130 Цивільного процесуального кодексу України, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок по вул. Шмідта,\~№ 26.в м. Ізюмі Харківської області на підставі договору дарування від 06.09.1978 року, нотаріально посвідченого нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області та зареєстрованого в реєстрі за № 3610 (а.с.7,8). Відповідач [PERSON]зареєстрований в будинку позивача. Згідно відомостей домової книги, акту та довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, складеної Головою квартального комітету № 14 в будинку № 26 по вулиці Шмідта в м. Ізюмі Харківської області зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON](відповідач по справі), [INFO], який зареєстрований, але фактично не проживає за вказаною адресою з 2016 року (а.с.10-15). З вини відповідача позивач не може оформити документи на субсидію та вільно розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач порушує право власності позивача, володіння та користування його майном. Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ст. 71 ч. 1 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Статтею 72 ЖК України, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. За приписом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved