Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить суд винести рішення, яким стягнути з стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення даного позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивувала тим, що 20 жовтня 2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, про що в книзі реєстрації актів про одруження 2007 року жовтня місяця 20 числа зроблено, відповідний актовий запис за №1372. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. З кінця 2017 року їх шлюбне життя не склалося і вони з чоловіком проживають окремо, хоча і знаходяться у зареєстрованому шлюбі. Усі обов'язки щодо утримання та виховання дитини вона несе самостійно. Відповідач же ухиляється від покладеного на нього у відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України обов'язку утримувати дитину. Угоду про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. Враховуючи вищевикладене, вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявилась, подала до суду заяву, відповідно до якої позов підтримує та просить розглядати справу у її відсутність. Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявився, подав до суду клопотання, відповідно до якої просить суд зупинити провадження у даній справі, так як він перебуває за межами України, а тому до квітня 2019 року до судового засідання з»явитись не може. Також зазначив, що він не має можливості виконувати рішення суду, якщо таке буде ухвалено, у зв»язку з його перебуванням за межами України. Ухвалою Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 29.11.2018 року у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. Відповідачем суду не надано жодного належного доказу того, що останній на даний час перебуває за межами України, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не з»явився до судового засіданні без поважних причин. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, а також те, що одночасно існують умови, які передбачені ч.1 ст.280 ЦПК України, суд, - постановив: провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у відсутність позивача та відповідача. Розглянувши справу, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи та зокрема підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-НО №097609, яке видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області 20.10.2007 року, сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.10.2007 року. Сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-НО №250695, яке видане 11.03.2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, де зазначено, що батьком [PERSON] є [PERSON], а матірю [PERSON]. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №0000544760 від 25.05.2018 року та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №0000544801 від 25.05.2018 року, малолітня дитина сторін проживає з матірю позивачкою по справі. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної\~Ради України\~№ 789-ХІІ\~від 27\~лютого 1991\~року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8\~Закону України\~"Про\~охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст..ст.180, 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач до судового засідання не з»явився, будь яких доказів, які б свідчили про те, що він, належним чином виконує покладений на нього Законом обов»язок щодо утримання його малолітньої дитини суду не надав, як і не надав докази на спростування доводів позивача, якими остання обґрунтовує позовні вимоги. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ненадання регулярної та належної матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини є порушенням обов'язку [PERSON] утримувати та піклуватися про свою дитину, а тому суд приходить до висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина, у зв»язку з чим позов підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір.

Outcome: approved