Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~В жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про втрату права на користування житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~В позовній заяві позивач вказав, що є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . У даному будинку зареєстрований також його син [PERSON] , який фактично з вересня 2008 року там не проживає, житлом не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує, на даний час проживає за межами України. У зв`язку з цим у позивача виникають зайві клопоти з комунальними платежами, можливістю оформити житлову субсидію, обмежуються його права як власника нерухомого майна. Тому [PERSON] просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] . Представник позивач [PERSON] адвокат Манорик Г. Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить задовольнити з вищенаведених мотивів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява, з якої вбачається, що позовні вимоги він визнає, просить справу розглядати без його участі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13 жовтня 2015 року, Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 41790667 від 13.10.2015 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 45610213 від 13.10.2015 року. В будинку позивача значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , який фактично там не проживає і будинком не користується з 2008 року. Актом про встановлення факту непроживання від 4 жовтня 2019 року встановлено, що [PERSON] по місцю прописки не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує, не проживає з вересня 2008 року, на даний час проживає за межами України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. \~ \~ \~ \~За таких обставин, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що [PERSON] без поважних причин не користується житлом понад один рік. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність повернення [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 768,40 гривень згідно квитанції АТ "Ощадбанк" № 13 від 04.10.2019 року, що становить 384 гривні 20 копійок. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved