Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно у виді 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батькам [PERSON], [PERSON] та її рідному брату - відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках по 1/3 частці кожному належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 27.02.1995 року. Після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.01.2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 20, на 1/3 частину вищевказаної квартири. Після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.01.2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 15, на іншу 1/3 частину вищевказаної квартири. Відповідач [PERSON] не подавав заяв про прийняття спадщини після смерті батьків у встановлений законом строк, тому вважається таким, що її не прийняв, інші спадкоємці першої черги за законом після їх смерті відсутні. Фактично вона володіє 2/3 частками спірної квартири з 2016 року з моменту відкриття спадщини та з часу її проживання в зазначеній квартирі. Померлі [PERSON] та [PERSON] володіли всією квартирою з 02.12.2004 року, з моменту виселення їх сина з квартири та виїзду до РФ. 1/3 частка спірної квартири продовжує бути зареєстрована за відповідачем, у зв'язку з чим вона вважала за необхідне звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, наполягав на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань по справі не надав. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що з сім'єю Полюх проживали по сусідству тривалий час. Їм відомо, що [PERSON] у 2004 році вступив до вищого навчального закладу в Російській Федерації, у зв'язку з чим виїхав туди на постійне місце проживання. [PERSON] постійно навідувала батьків при житті та допомагала їм. Після смерті [PERSON] та [PERSON] їх похованням займалася позивачка та стала проживати в квартирі батьків, за адресою: [ADDRESS]. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 282 ЦПК України, оскільки представник позивачки не заперечував проти заочного розгляду справи. Вислухавши представника позивачки, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 27.02.1995 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках по 1/3 частці кожному належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] /а.с. 23/. Позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 07.02.2011 року, виданим повторно /а.с. 24/. Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] від 13.06.2016 року [PERSON] померла [INFO] /а.с. 17/. Після смерті [PERSON], померлої [INFO], [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.01.2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 15, на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] /а.с. 15/, що також підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50580007 від 17.01.2018 року /а.с. 16/. Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] від 15.08.2016 року [PERSON] помер [INFO] /а.с. 18/. Після смерті [PERSON], померлого [INFO], [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.01.2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 20, на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] /а.с. 13/, що також підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50580426 від 17.01.2018 року /а.с. 14/. З особового рахунку № 2028 від 21.02.2018 року вбачається, що в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], були зареєстровані: [PERSON], з 28.04.1961 по 30.08.2016 року; [PERSON], з 29.06.1971 по 14.07.2016 року, та [PERSON] з 15.01.1986 по 02.12.2004 року /а.с. 19/. З копій спадкових справ № 34/2016 після смерті [PERSON] та № 35/2016 після смерті [PERSON] вбачається, що [PERSON] з заявами про прийняття спадщини після смерті батьків до нотаріальної контори не звертався /а.с. 41-59/. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). У судовому засіданні було встановлено та підтверджено показаннями свідків, що позивачка [PERSON], прийнявши спадщину після смерті батьків, проживала у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], самостійно користувалася правами та виконувала обов'язки, передбачені ст. 319 ЦК України, ст. ст. 150, 151 ЖК України, тобто володіла спірним майном з 2016 року. Одночасно батьки позивачки [PERSON] та [PERSON] володіли всією квартирою з 02.12.2004 року, з моменту виселення відповідача [PERSON] з квартири та виїзду до Російської Федерації. Враховуючи те, що позивачка добросовісно заволоділа нерухомим майном у виді квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], і понад 10 років, з початку безперервного володіння спірним майном її батьками, продовжує відкрито, безперервно володіти даним майном, суд вважає за можливе визнати за нею право власності на 1/3 частину вищевказаної квартири за набувальною давністю.

Outcome: approved