Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

В січні 2020 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач [PERSON] просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу укладений між ТОВ «Фелікс-Дніпро» і [PERSON] від 11.11.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кобельницьким С.І., реєстровий № 2401, витребувати нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] , скасувати запис про державну реєстрацію права власності № 34088231 на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі вказаного договору, скасувати запис про державну реєстрацію права власності № 33196046 на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Фелікс-Дніпро» на підставі акту приймання передачі нерухомого майна б/н від 10.09.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Сисоєнко І.В. та скасувати запис про державну реєстрацію права власності №32917647 на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу № 2-63 від 09.01.1995 року державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ягоренко Т.Л. та стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] , який помер [INFO] був чоловіком позивачки. [PERSON] , яка померла [INFO] , була позивачу свекрухою. [PERSON] , який помер [INFO] , був позивачу свекром. Померлим [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на праві власності належала квартира [ADDRESS] на підставі розпорядження №3256 від 29 березня 1994 року, про що було видано відповідне свідоцтво. Таким чином, після смерті [PERSON] , який приймав спадщину, як після смерті дружини так і після смерті сина, але належним чином її не оформляв, відкрилась спадщина на вище зазначену квартиру в цілому. Останній, 30.10.2004 року, склав заповіт, відповідно до якого заповідав все належне йому майно, а також майнові права та обов`язки, які належали йому, позивачу та [PERSON] . Згідно заповіту [PERSON] відходила 4/10 частки, [PERSON] 6/10 частка. В квітні 2008 року [PERSON] звернулася з заявою про прийняття спадщини до Третьої ДДНК. Державним нотаріусом була відкрита спадкова справа, про що внесено у спадковий реєстр відповідний запис. Згідно довідки КП «ДМБТІ» від 30.10.2019 року, яку отримали на запит Державного нотаріуса Третьої ДДНК, щодо оформлення спадщини, була надана наступна інформація, що спірна квартира на 31.12.2012 року належить покійним [PERSON] . У листопаді 2019 року, з відкритого доступу до реєстру на нерухоме майно, позивач дізналась, що квартира [ADDRESS] , що є спадковим майном, зареєстрована на праві власності відповідачці [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 11.11.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Кобельницьким С.І. Представник позивача звернувся до Державного нотаріуса Третьої ДДНК з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири [ADDRESS] , після померлого [PERSON] . Державним нотаріусом 18.12.2019 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, про що було постановлено відповідну постанову. Підставою відмови є те, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру №95 , за вище вказаною адресою, належить не спадкодавцю, а іншій особі. Зокрема, досліджуючи вказані обставини, позивачем було встановлено, що зазначена квартира, була зареєстрована у державному реєстрі прав на нерухоме майно 19.08.2019 року за реєстраційним номером 32917647 за гр. [PERSON] . Підставою до державної реєстрації був договір купівлі-продажу серії 2-63 виданий 09 січня 1995 року, виданий Державним нотаріусом першої Дніпропетровської державної контори Ягоренко Т.Л. Згодом [PERSON] , передав зазначене спірне нерухоме майно по акту приймання - передачі нерухомого майна, серія та номер Б/Н виданий 10.09.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Сисоєнко І.В. Товариству з обмеженою відповідальністю «Фелікс-Дніпро», засновником якого є [PERSON] , та зареєстрований 12.09.2019 року в реєстрі прав на нерухоме майно за 33196046. В подальшому 11.11.2019 року відбувся правочин купівлі-продажу спірної квартири за участю ТОВ «Фелікс-Дніпро» та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кобельницьким С.І. серія та номер 2401 виданий 11.11.2019 року та зареєстровано в реєстрі 34088231. ТОВ «Фелікс-Дніпро» було зареєстровано 02.09.2019 року, власником до 15.09.2019 року був гр. [PERSON] . З відкритого єдиного реєстру нотаріусів, данні на нотаріуса Ягоренко Т.Л. відсутні. Позивач, з урахуванням наведеного, зокрема незаконності відчуження квартири у її дійсних власників на підставі неіснуючих документів, чим порушено права позивачки на отримання спадкового майна, просила суд задовольнити позов. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2020 року було відкрито провадження у справі. Сторонам було направлено копію ухвали від 17.02.2020 року, а також відповідачам було направлено копію позовної заяви із додатками. Ухвалою суду від 10 червня 2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано копію спадкової справи відкритої за заявою [PERSON] , витребувано договір купівлі-продажу № 2-63 зареєстрований 9 січня 1995 року, виданий державним нотаріусом першої Дніпропетровської державної контори Ягоренко Т.Л. та копію з реєстру державного нотаріуса Ягоренко Т.Л. про вчинення нотаріальних дій за 9 січня 1995 року, витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Кобельницького С.І. договір купівлі-продажу № 2401 укладений 11.11.2019 року за участю ТОВ «Фелікс-Дніпро» та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 34088231, витребувано у ТОВ «Фелікс-Дніпро» акт приймання - передачі нерухомого майна б/н, виданий 10.09.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Сисоєнко І.В., відповідно до якого [PERSON] передав квартиру [ADDRESS] , вище зазначеному підприємству. У судовому засіданні 8 лютого 2021 року представник позивача просив позов в частині вимог - витребувати нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] , залишити без розгляду. В судове засідання 02.03.2021 року позивач не з`явився, але від його представника надійшла заява у якій він позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити та розглянути без його участі. Крім того, просив визнати неявку представника відповідача [PERSON] неповажною, та її дії щодо постійного відкладення справи як зловживання своїми правами. Представник відповідача [PERSON] надала суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю у слідчих діях. Однак судом, причина неявки представника відповідача у судове засідання, визнана неповажною, оскільки будь-яких документів, оформлених належним чином, про неможливість прийняття участі у судовому засідання, представником відповідача не надано. Крім того, дана справа знаходиться в провадженні суду з лютого 2020 року, відповідач [PERSON] та її представник неодноразово подавали заяви про відкладення розгляду справи з різних причин (02.04.2020, 29.09.2020, 13.11.2020, 08.12.2020, 05.02.2021, 01.03.2021), тим самим затягуючи розгляд даної справи. Відповідачі [PERSON] та ТОВ «Фелікс-Дніпро», треті особи та їх представники, також в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] був чоловіком позивачки. [PERSON] , яка померла [INFO] , була свекрухою позивачки. [PERSON] , який помер [INFO] , був свекром позивачки (а.с.9-11). Померлим [PERSON]. ,[PERSON] , [PERSON] , на праві власності належала квартира [ADDRESS] , загальною площею 71,7 м2, на підставі розпорядження №3256 від 29 березня 1994 року, про що, ПО «Південний машинобудівний завод» було видано відповідне свідоцтво про право власності на житло від 29.03.1994 року, зареєстроване в Дніпропетровському МБТІ в реєстрову книгу №15п за №12, (а.с.12,16). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1. ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України). Після смерті [PERSON] , який приймав спадщину, як після смерті дружини так і після смерті сина, але належним чином її не оформив, відкрилась спадщина на вище зазначену квартиру в цілому. [PERSON] , 30.10.2004 року, склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої ДДНК Демуш Є.В., зареєстрованого в реєстрі за № 9-3770, відповідно до якого заповідав все належне йому майно, а також майнові права та обов`язки, які належали йому, [PERSON] (4/10) і [PERSON] (6/10) (а.с.13). 15 квітня 2008 року [PERSON] звернулася з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] до Третьої ДДНК, за якою, державним нотаріусом Янковою І.В. була відкрита спадкова справа № 371/2008 про що, 15.04.2008 року внесено у спадковий реєстр відповідний запис 44962194. Згідно довідки КП «ДМБТІ» №15343 від 30.10.2019 року, яку отримав на свій запит Державний нотаріус Третьої ДДНК, щодо оформлення спадщини, була надана інформація, що спірна квартира на 31.12.2012 року належить покійним [PERSON] (а.с. 134). В свою чергу постановою Державного нотаріуса третьої дніпровської державної контори Демуш Є.В. від 18.12.2019 року, було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 193728320 від 18.12.2019 року право власності на квартиру № 95 , за вище вказаною адресою, належить не спадкодавцю, а іншій особі (а.с. 137-138). Із позовної заяви вбачається, що у грудні 2019 року позивачу стало відомо, що вказана квартира була відчужена без її відому та зареєстрована за відповідачем-2 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ТОВ «Фелікс-Дніпро», як продавцем та [PERSON] , як покупцем, що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кобельницьким С.І. серія та номер 2401 виданий 11.11.2019 року та зареєстрований в реєстрі за №34088231. Право власності на спірну квартиру за ТОВ «Фелікс-Дніпро» було зареєстровано на підставі Акту приймання - передачі нерухомого майна, складеного між відповідачем-1 [PERSON] та відповідачем-3 ТОВ «Фелікс-Дніпро», серія та номер Б/Н виданий 10.09.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Сисоєнко І.В. та зареєстрований 12.09.2019 року в реєстрі прав на нерухоме майно за 33196046. В свою чергу, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру прав №192127687 від 09.12.2019 року, право власності на квартиру [ADDRESS] , було зареєстроване за громадянином [PERSON] 19.08.2019 року за реєстраційним номером 32917647 Підставою до державної реєстрації був договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , серії 2-63 посвідчений 09 січня 1995 року, Державним нотаріусом першої Дніпропетровської державної контори Ягоренко Т.Л. Однак, позивач зазначає, що померлі спадкодавці - як дійсні власники, жодних угод щодо відчуження квартири не укладали. Зазначені обставини не спростовуються відповідачами та підтверджуються листом Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області №1391/01-21 від 14.08.2020 року, наданого на виконання ухвали суду, яким суд повідомлено, що надати копію вказаного договору від 09.1995 року не надається можливим, оскільки такий у реєстрі не значиться. Перевіркою в Реєстрі реєстрації нотаріальних дій та наряду Договорів про відчуження нерухомого майна у фонді Першої ДДНК встановлено, що по реєстру №2-63 була вчинена інша дія від 04 січня 1995 року, нотаріус, згідно відомостей Реєстру - 09 січня 1995 року нотаріальні дії не вчиняв (а.с.160). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Відповідно до частин першої та другої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Враховуючи викладене, даючи юридичну оцінку поясненням та зібраним по справі доказам та те, що спадкодавці позивача жодним чином належну їм на праві власності спірну квартиру не відчужували, угод щодо будь-яких речових прав на неї не укладали та згідно відомостей КП «ДМБТІ» до теперішнього часу зареєстровані власниками нерухомого майна, «договір» купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09.01.1995 року, який став підставою для державної реєстрації 19.08.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності за громадянином [PERSON] - є нікчемним (недійсним в силу Закону) оскільки порушує публічний порядок - так, як було встановлено судом, такий договір між померлими [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не укладався та Державним нотаріусом першої Дніпропетровської державної контори Ягоренко Т.Л. 09 січня 1995 року не посвідчувався. Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час прийняття рішення встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Отже, відповідно до встановлених судом обставин, вбачається, що державну реєстрація права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] проведено за відсутності належного підтвердження достовірності поданих [PERSON] документів, що посвідчують його право приватної власності на спірну квартиру, внаслідок чого, нерухоме майно неправомірно вибуло із володіння та поза волею його власників та їх правонаступника, на підставі неіснуючого документу, шляхом прийняття відповідного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора КП «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» та внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису №34088231. В свою чергу, у зв`язку з незаконністю набуття та реєстрації права власності на зазначену квартиру за [PERSON] , на момент укладання Акту приймання - передачі нерухомого майна від 10.09.2019 року, [PERSON] не мав необхідного обсягу повноважень власника квартири. Отже, Акт приймання - передачі нерухомого майна від 10.09.2019 року, складеного між відповідачем-1 [PERSON] та ТОВ «Фелікс-Дніпро» (засновником якого був сам [PERSON] ), також не відповідає вимогам ст. 228 ЦК та є нікчемним, оскільки спрямований на протиправне використання приватної власності померлих [PERSON] , [PERSON] та їх правонаступника [PERSON] .. Вирішуючи спір в частині вимог про скасування договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ТОВ «Фелікс-Дніпро» та [PERSON] , суд зазначає наступне. Правом оспорювати правочин в судовому порядку Закон наділяє «заінтересованих осіб», які не є сторонами, але які вважають що їх права порушенні і підлягають захисту. З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), в першу чергу спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 638/6137/17). Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Отже, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України). В обгрунтування недійсності правочину, зокрема того, що спірний правочин суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, [PERSON] посилається на ті обставини, що квартира неправомірно вибула з володіння спадкодавців та їх правонаступника [PERSON] (який залишив заповіт та також помер), поза їх волею, внаслідок чого, на даний час порушено право позивачки та іншої особи, що згадана у заповіті на отримання та оформлення спадщини, до якої також входить квартира, відчужена за спірним правочином. У відповідності до вимог ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки згідно діючого в Україні цивільного законодавства право продажу належить власникові, в той час, як судом було встановлено відсутність волевиявлення дійсних власників на вчинення договору купівлі-продажу, та факт неправомірності набуття [PERSON] квартири у власність, а також враховуючи те, що відповідач-3 ТОВ «Фелікс-Дніпро» набуло право власності на спірну квартиру також незаконно, то відповідно і не мало законного права розпоряджатися нею шляхом укладення договору купівлі-продажу з відповідачем-2 [PERSON] , у своїй сукупності, безумовно тягне за собою визнання його судом недійсним з підстав, передбачених ч. 1-3 ст. 203 ЦК України. З огляду на викладене, виходячи з положень ст. ст. 215-228 ЦК України, факту незаконного вибуття квартири з власності спадкодавців, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.11.2019 року, укладеного між ТОВ «Фелікс-Дніпро» та [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кобельницьким С.І. Вважає суд за необхідне задовольнити і вимоги позивача про скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відповідачів на нерухоме майно - квартиру. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Велика Палати Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права та інтересу позивача, належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 04.09.2018 № 915/127/18, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за особою права власності є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття такою особою відповідного права власності. Натомість, як вказувалось вище, судом встановлено факт незаконності набуття відповідачами у власність нерухомого майна, внаслідок чого, зокрема підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на квартиру [ADDRESS] : 1) №34088231 зареєстрованого на підставі рішення №49617058 прийнятого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кобельницьким С.І., за [PERSON] , 2) № 33196046 зареєстрованого на підставі рішення №48650866 прийнятого Комунальним підприємством «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» державним реєстратором Гладковим Юрієм Володимировичем за ТОВ «Фелікс-Дніпро», 3) №32917647 зареєстрованого на підставі рішення № 48346999 прийнятого Комунальним підприємством «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» державним реєстратором Гладковим Юрієм Володимировичем за [PERSON] . Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволені, то з відповідачів на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі по 1121 грн. 07 коп. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved