Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернулась позивач [PERSON], з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], про визнання правочину недійсним, відповідно до вимог позивача просила суд: визнати недійсним додатковий договір до договору застави №130/10-13-ГУвід 28.10.2013 року, укладений 23.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною за реєстровим №858, покласти на відповідачів судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що нею та [PERSON] 12.07.1986 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER]. У вересні 2014 року відповідач повідомив її, що є можливість придбати право вимоги, належне ПАТ «Банк Камбіо» до TOB «Альянс», що походить з Кредитного договору №130/10-13 від 28.10.2013 року та права вимоги за договорами, укладеними між ПАТ «Банк Камбіо» та третіми особами в забезпечення зобов'язань TOB «Альянс» за кредитним договором №130/10-13 від 28.10.2013 року. 23.09.2014 року між ПАТ «Банк Камбіо», [PERSON] та TOB «Альянс» було укладено договір відступлення права вимоги б/н від 23.09.2014 року. Відповідно до даного договору сторони набули усіх прав та обов'язків кредитора за кредитним договором №130/10-13 від 28.10.2013 року. Станом на дату підписання договору відступлення права вимоги, заборгованість TOB «Альянс» за основним боргом складала 4 042 100,79 грн. Саме така сума, у відповідності до п.3.1. договору про відступлення права вимоги від 23.09.2014 року була сплачена [PERSON], за рахунок їх спільних грошових коштів. Крім договору відступлення права вимоїн за вищевказаним кредитним договором, 23.09.2014 року, позивачем с чоловіком було попередньо погоджено, також було укладено договір відступлення права вимоги за договором застави від 28.10.2013 року, укладеним в забезпечення зобов'язання боржника за кредитним договором №130/10-13 від 28.10.2013 року та три договори відступлення права вимоги за іпотечними договорами, укладеними в забезпечення зобов'язання боржника за кредитним договором №130/10-13 від 28.10.2013 року. 23.09.2014 року між ПАТ «Банк Камбіо» та [PERSON], було укладено договір про відступлення права вимоги за договором застави №130/10-13-IV, посвідченим 28.10.2013 року за реєстровим №1567 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. Відповідно до договору відступлення права вимоги за договором застави №130/10-13-IV, до чоловіка позивача перейшли права заставодержателя за договором застави №130/10-13-IV, укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» та [PERSON] на забезпечення виконання зобов'язань TOB «Альянс» за кредитним договором №130/10-13 від 28.10.2013 року. Предметом застави за вищезазначеним договором виступало рухоме майно, належне на праві власності відповідачу-2, а саме: Легковий автомобіль Mercedes-Benz ML 250 2012 року випуску, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований Запорізьким ВРЕР № 1 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 21.03.2012 року. Відповідно до п.1.2. договору застави від 28.10.2013 року, вартість майна, що передавалось в заставу, становила 525 800,00 грн. Тобто, у разі невиконання TOB «Альянс» своїх зобов'язань за кредитним договором №130/10-13 від 28.10.2013 року, зазначеного майна мало вистачить для покриття частини позивача з чоловіком витрат на придбання права вимоги за договором від 23.09.2014 року. Відповідач [PERSON], за даним позовом, приховав від позивача ту обставину, що у день підписання договору відступлення права вимоги б/н від 23.09.2014 року за кредитним договором №130/10-13 від 28.10.2013 року та договору про відступлення права вимоги за договором застави №130/10-13-ІУвід 28.10.2013 року, а саме 23 вересня 2014 року, він також підписав додатковий договір до договору застави №130/10-13-IV від 28.10.2013 року, згідно з яким відповідачі розірвали зазначений договір застави з 23.09.2014 року. Даний додатковий договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. за реєстровим №858. При цьому, позивач не надавала своєї згоди на укладання [PERSON] даного додаткового договору. Позивач зазначає, що внаслідок укладання додаткового договору від 23.09.2014 року до договору застави №130/10-13-IV від 28.10.2013 року, яким договір застави було розірвано, були порушені її права, а сам додатковий договір має бути визнаний судом недійсним, внаслідок недотримання відповідних приписів чинного законодавства. На підставі викладено позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. У процесі розгляду справи було залучено у якості третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON], та у порядку ЦПК України звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просив поновити йому строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості. Стягнути з [PERSON], на його користь суму заборгованості в розмірі 6 665 936 (шість мільйонів шістсот шістдесят п'ять тисяч дев'ятсот тридцять шість) гривень 57 копійок, стягнути з [PERSON], на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 8 000 гривень 00 копійок. В обґрунтування своїх вимог у позові третьої особи з самостійними вимогами [PERSON], зазначив, що 01.02.2010 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 412 000 (чотириста дванадцять тисяч) грн. 00 коп. Передача грошових коштів відбулась в присутності свідків. Відповідно до п. 2 Договору позики від 01.02.2010 року, позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві суму позики готівкою в строк до 01 травня 2010 року. Проте відповідач своїх зобов'язань за договором позики не виконав, суму позики у визначений договором строк не повернув. Третя особа [PERSON], змушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. Позивач [PERSON], в судове засідання не з'явилась, причини неявки не повідомивши. Відповідач [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомивши. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON], в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, свої вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Щодо задоволення позову [PERSON], заперечував. Відповідач за позовом третьої особи [PERSON], в судове засідання також не з'явився, причини неявки суду не повідомивши. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги [PERSON], не підлягають задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що 01.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 412 000 (чотириста дванадцять тисяч) грн. 00 коп., грошові кошти відповідач отримував для укладення договору про відступлення права вимоги від 23.09.2014 року. Передача грошових коштів відбулась в присутності свідків. Відповідно до п. 2 Договору позики від 01.02.2010 року, позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві суму позики готівкою в строк до 01 травня 2010 року. Проте відповідач своїх зобов'язань за договором позики не виконав, суму позики у визначений договором строк не повернув. Оскільки договором не встановлено розміру процентів, розмір процентів за правомірне користування позикою з 01.02.2010 року по 01.05.2010 року, розрахований на рівні облікової ставки НБУ, становить 10 181 грн. 48 копійок. Пунктом 6 Договору позики від 01.02.2010 року сторони домовились, що за прострочення повернення позики за користування позикою позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,5 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Сума пені за неправомірне користування чужими грошовими коштами, розрахована станом на 01.10.2017 року, за час прострочення відповідачам виконання грошового зобов'язання, склала 5 582 600 грн. 00 коп. Інфляційне збільшення боргу, розраховане на підставі індексу споживчих цін, оприлюднених Державною службою статистики за період з 01.05.2010 року по 01.10.2017 року становить 569 386 грн. 32 копійки. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 01.02.2010 року складає 6 665 936 (шість мільйонів шістсот шістдесят п'ять тисяч дев'ятсот тридцять шість) гривень 57 копійок, з яких 412 000 грн. 00 коп. - сума основного боргу, 10 181 грн. 48 коп. - розмір відсотків за правомірне користування позикою, 5 582 600 грн. 00 коп. - розмір пені за час прострочення виконання грошового зобов'язання, 91 768 грн. 77 коп. - розмір 3% річних, 569 386 грн. 32 коп. - розмір втрат від інфляції. Частиною 1 статті 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з, усіх істотних умов договору. Ч. 1 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Як встановлено судом, договір позики між позивачем і відповідачем укладено з визначенням усіх істотних умов договору, а також з додержанням передбаченої законом письмової форми договору. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. ВСУ 25.05.2016 року зробив наступний правовий висновок при розгляді цивільної справи №6-605цс16: «Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав». Судом також встановлено, грошові кошти надавались для укладання [PERSON], договору про відступлення права вимоги від 23.09.2014 року з ПАТ «Банк Камбіо». Таким чином, з вищенаведеного вбачається, відповідачем порушено умови договору, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог третьої особи у повному обсязі. У зв'язку з анексією території Автономної Республіки Крим Російською Федерацією, відсутністю зв'язку з відповідачем та відсутністю судових і інших державних установ України на тимчасово окупованих територіях, позивач тривалий час не мав змоги звернутись до відповідача із вимогою про виконання ним взятих на себе зобов'язань, що стало причиною пропуску строку позовної давності для звернення до суду, тому вимогу щодо поновлення строку судом також задоволено. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 8000 грн. 00 коп. Згідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; тощо. Разом з тим, ст. 213 ЦПК України на суд покладено обов'язок ухвалення законного і обґрунтованого рішення суду, ухваленого на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд дає критичну оцінку доводам позивача [PERSON], викладених нею в позовній заяві оскільки вони є безпідставними та недоведеними не підтверджені наданими нею належними та допустимими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. З огляду на вище викладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа з самостійними вимогами щодо предмету спору: [PERSON] про визнання правочину недійсним - відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved