Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про повернення грошової суми, сплаченої за ненадані послуги/товар, відшкодування збитків та моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначено, що [PERSON] , як засновник та директор туристичної агенції «Султан Тур», запропонував за вигідною акційною ціною Раннє бронювання туристичного продукту. Позивач сплатила відповідачу у повному обсязі кошти в сумі 41500,00 гривень за туристичні послуги, які 24 червня 2016 року було перераховано на картковий рахунок, який телефоном було повідомлено відповідачем, чим виконав свої зобов`язання з оплати вартості товару. Однак [PERSON] , у порушення умов угоди, не надано [PERSON] туристичної путівки, при цьому відповідач уникає зустрічей, на телефонні дзвінки не відповідає, офіс туристичного агентства закрито. З цього приводу позивач неодноразово на власному їздила до м.Дніпро до офісу туристичної агенції та для звернення до правоохоронних органів. Втім не вдалось з`ясувати про перерахунок коштів за путівку, тому [PERSON] зверталась з цивільним позовом до Ленінського районного суду м.Дніпра в межах кримінального провадження. Засідання останніх неодноразово переносились, згодом позов було повернуто позивачу. [PERSON] просить стягнути з [PERSON] грошові кошти за туристичну путівку в сумі 41500,00 гривень, 23048,57 гривень інфляції за весь час прострочення та 6005,56 гривень три процента річних. 20 липня 2021 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про розгляд справи без його участі та його представника, заява про застосування строку позовної давностві, а також відзив представника [PERSON] на позовну заяву у якому посилається на те, що надана позивачем банківська квитанція про перерехування на його рахунок коштів в розмірі 41502,00 гривень не може бути доказом укладання договору купівлі туристичної путівки, таким документом мав бути туристичний ваучер, якого у справі немає. З огляду на те, що [PERSON] сприймала відповідача як керівника ПП «Султан Тур», тому і правовідносини виникли саме з останніми, а не їхнім представником в особі [PERSON] . Перерахування коштів позивачем відбулось після спливу п`яти років, як [PERSON] звернулась до суду з позовом, про невиконання угоди з надання туристичної путівки останній було відомо 24 липня 2016 року коли відбулось її звернення до прокуратури. Вважають позов необгрунтованим, вимоги не підтверджені доказами, просять відмовити у задоволенні в повному обсязі та застосувати по справі позовну давність. Позивач у судове засідання не з`явилася, надано суду заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові пояснення з приводу застосування строку позовної давності, які полягають у тому, що по даній справі відбулось переривання строку позовної давності, оскільки відповідь про результати розгляду позову про повернення коштів позивачем була отримання з Ленінського районного суду м.Дніпро лише наприкінці червня 2020 року. Позов підтримує та просить його задовольнити у повному обсязі. Суд вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, приходить до наступних висновків. При цьому досліджені наступні матеріали справи, яким надана відповідна оцінка. Згідно квитанції ПАТ КБ «Приватбанк» Межівське відділення [PERSON] , як платник, 24 червня 2016 року здійснила переказ готівки на загальну суму 41502,00 гривень. Отримувача: [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2018 року підтверджується повернення серед інших [PERSON] позовної заяви про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином у зв`язку з пропуском строку на її давання, оскільки її подано після початку судового розгляду справи по обвинуваченню [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Повістка про виклик до суду у кримінальному провадженні у справі [PERSON] за ч.4 ст.190 КК України свідчить про присутність [PERSON] в приміщенні суду в якості потерпілої 13 травня 2019 року з 16.00 по 16.10 годину. Витягом з кримінального провадження №12016040670002258, внесеного до ЄРДР 16 липня 2016 року за фабулою підтверджується, що 15 липня 2016 року до ЧЧ Кіровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява про те, що [PERSON] знаходячись за адресою: [ADDRESS] , шляхом шахрайства заволодів грошовими коштами клієнтів турагенства «Султан тур» у великих розмірах. Згідно письмового повідомлення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська №18144/20 від 22 червня 2020 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомлено про перебування кримінального провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України на стадії судового розгляду. Позовні заяви останніх повернуто у зв`язку з пропуском строку подання цивільного позову. Встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що між сторонами виникли правовідносини з приводу надання туристичних послуг, які регулюються як нормами глави 63 ЦК України «Послуги. Загальні положення», так і спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України «Про туризм» , який визначає загальні правові, організаційні та соціально-економічні засади реалізації державної політики в галузі туризму та регулює відносини, пов`язані з організацією і здійсненням туризму на території України. На вказані правовідносини також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Відповідно до статті 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що неналежне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлене договором або законом. Стаття 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право, зокрема, вимагати відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги). Судом встановлено, що позивач дотримався вимог договору щодо сплати коштів в рахунок надання послуг, що підтверджується дослідженим дублікатом чека. Однак відповідач, послуг [PERSON] не надав. Як наслідок останньою понесені збитки на суму 41500,00 гривень, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст.625ЦК України нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти та індекс інфляції, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто, це є гарантією для кредитора у вигляді настання певних негативних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним узятих за договором зобов`язань. Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та індексу інфляції не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. З огляду на викладене [PERSON] має право на стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції у зв`язку із несвоєчасним виконанням [PERSON] грошового зобов`язання. Судом встановлено, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, а тому існують обґрунтовані підстави для стягнення на користь позивача на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція (частина 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань"). Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Тому, якщо термін прострочення виконання боржником грошового зобов`язання становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується. Сукупний індекс інфляції з 01 вересня 2016 року по 31 травня 2021 рік становить 23048,57 гривень Відсоткова ставка: 3% річних розраховується за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] * [Процентна ставка] / 100% / 365 днів* [Кількість днів] Таким чином, загальна сума 3 % річних за період з 01 вересня 2016 року по 28 червня 2021 рік (1762 днів) складає 6005,56 гривень. Згідно з наданим позивачем розрахунком відсотків за користування грошовими коштами за період з 01.09.2016 року по 28.06.2021 рік становить 6005,56 гривень, а сукупний індекс інфляції з 01 вересня 2016 року по 31 травня 2021 рік складає 23048,57 гривень Суд приймає до уваги розрахунок наданий позивачем та вважає його обґрунтованими, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідач по справі заявив про застосування позовної давності в своїй заяві. Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 2 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Витяг з кримінального провадження №12016040670002258 свідчить про надходження 15 липня 2016 року заяви стосовно заволодіння [PERSON] шляхом шахрайства грошовими коштами клієнтів турагенства «Султан-Тур» у великих розмірах. З витребуваної судом ухвали Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2018 року, яка оскарженню не підлягає, вбачається звернення 11 травня 2018 року серед інших [PERSON] до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. Зазначені обставини свідчать про те, що з моменту коли позивач дізналась про порушене право і заявила про намір його захисту шляхом подання позову та на реалізацію права на примусове відшкодування коштів в судовому порядку минув 1 рік 9 місяців 27 днів. Втім з причини розгляду кримінального провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України на стадії судового розгляду позов [PERSON] повернуто у зв`язку з пропуском строку подання цивільного позову про що було повідомлено останню листом датованим 22 червня 2020 року, який остання отримала 24 серпня 2020 року. Таким чином, в період звернення позивачем до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська за захистом цивільного права або інтересу 11 травня 2018 року і отриманням від суду 24 червня 2020 року відповіді про повернення позову відбулось зупинення перебігу строку позовної давності, що відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати ВС від 29 червня 2021 року у справі №904/3405/19 (провадження №12-50гс20). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою. Згідно штампу Межівського районного суду Дніпропетровської області вх.№2641/21-Вх [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права 29 червня 2021 року, позовна заява датована 28 червня 2021 року. Як зазначалось вище позивач [PERSON] отримала лист про повернення позову з Ленінського районного суду м.Дніпропетровська 24 червня 2020 року, до Межівського районного суду звернулась 29 червня 2021 року, тобто після спливу 1 року та 5 днів. З огляду на те, що з моменту дізнання про порушення прав позивача [PERSON] минуло 2 роки 10 місяців та 2 дні, остання вчасно звернулась до Межівського районного суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку загальної позовної давності, передбаченого ст.257 ЦПК України, тому вимога представника відповідача про застосування у справі спливу строку позовної давності задоволенню не підлягає. Крім того, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо наявності правовідносин у позивача щодо надання туристичних послуг не з [PERSON] , а з ПП «Султан-Тур», оскільки матеріалами справи це не доведено, відсутні будь-які докази, які б вказували на це. Навпаки, копією квитанції від 24 червня 2016 року підтверджено перерахування коштів саме на картковий рахунок [PERSON] . Враховуючи вищевикладене та з урахуванням конкретних обставин справи суд дійшов висновку про наявність достатніх та належних доказів переривання строку позовної давності у даній справі. Статтею 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в п.27 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Отже, враховуючи встановлені судом обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про повернення грошової суми, сплаченої за ненадані послуги/товар, інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних підлягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved