Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

в позові вказано, що позивач з 26.12.1975 року по 12.05.1998 року позивач працював у Спеціалізованому управлінні електромонтажних робіт №20, яке було структурним підрозділом виробничого обєднання ,,Укргазбуд. На даний час дане обєднання перейменоване у ПАТ ,,Укргазбуд, а СУЕМР №20 ліквідоване. Працюючи у СУЕМР № 20 позивач приблизно у листопада-грудні 1996 року отримав ключі від квартири № 35 в будинку № 19 в м. Івано-Франківську. З того часу та по сьогоднішній день позивач проживає в вказаній квартирі. Позивач добросовісно, відкрито і безперервно протягом 20 років володіє, квартирою №35 по вул. Хіміків, 19 в м. Івано-Франківську. Просив визнати на ним право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Представник позивача просив про розгляд справи без участі позивача та його представника, підтримуючи позовні вимоги. Відповідач надав заяву про визнання позову та визнання права власності на нерухоме майно, в якій просив про розгляд справи без участі представника відповідача та зазначив, що не заперечують щодо визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Судом встановлено наступні обставини. З 26.12.1975 року по 12.05.1998 року позивач працював у Спеціалізованому управлінні електромонтажних робіт №20. Згідно акту прийому-передачі житлової площі від 2016 року Управління Державної пожежної охорони УМВС України в Івано-Франківській області передало, а АТ фірма ,,Нафтогазбуд прийняла у власність 14 квартир в житловому будинку по вул. Хіміків, в тому числі 2-кімнатну квартиру №35. Позивач зазначений в списку працівників ЗАТ фірма ,,Нафтогазбуд, які отримали житло в будинку, збудованому на пайових засадах з Управління Державної пожежної охорони, позивач отримав квартиру №35. Згідно повідомлення ПАТ ,,Прикарпаттяобленерго від 11.03.2016 року електропостачання квартири [ADDRESS] здійснюється за особовим рахунком 24067138, який відкрито на позивача з 25.12.1996 року. Згідно повідомлення ПАТ ,,Івано-Франківськгаз від 18.01.2016 року було укладено договір №593465 про надання населенню послуг з газопостачання, відповідно до якого послуги з постачання природного газу надавались у квартиру [ADDRESS]; в липні 2015 року позивачу присвоєно новий особовий рахунок №0710364325. 14.04.2016 року позивачу виготовлено технічний паспорт на квартиру №35 в житловому будинку №19 по вул. Хіміків в м. Івано-Франківську. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Спеціалізоване управління електромонтажних робіт №20 є відокремленим структурним підрозділом ПАТ ,,Укргазбуд. Відповідач в заяві про визнання позову зазначив, що частину робіт по будівництву багатоквартирного житлового будинку, який будувався спільно Управлінням Державної пожежної охорони УМВС України в Івано-Франківській області та АТ фірма ,,Нафтогазбуд, по вул. Хіміків, 19 в м. Івано-Франківську виконувало СУЕМР №20, та як розрахунок за виконані роботи отримало квартири у новозбудованому житловому будинку, які в подальшому були передані працівникам СУЕМР №20 ПАТ ,,Укргазбуд; документи, які б підтверджували передання працівникам житлових приміщень не збереглися; позивач дійсно працював в СУЕМР №20; відповідач не заявляє прав на квартиру [ADDRESS] та проти позову не заперечує. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до п. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.3 п. 1 ст. 344 ЦК України право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. За роз'ясненнями п.п.9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Відповідно до п. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За роз'ясненнями п.11 та 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). В ч.4 ст.174 ЦПК України вказано, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, судом встановлено, що позов обґрунтовано належними правовими підставами, а тому він підлягає задоволенню. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved