Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

В січні 2017 року заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт прийняття [PERSON] спадщини, яка відкрилася після смерті її брата [PERSON], який помер [INFO]. Обгрунтовуючи вимоги, заявник зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з земельних ділянок площею 6,9000 га та 2,5900 га, які розташовані на території Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказані ділянки були успадковані [PERSON] після смерті її брата [PERSON], який помер [INFO]. Заявник є спадкоємцем за законом, який звернувся з заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні докази прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], оскільки спадкова справа після його смерті не заводилася. В судовому засіданні представник заявника [PERSON] - [PERSON] заявлені вимоги підтримали. Представник Очаківської ОДПІ ГУ ДФС в судовому засіданні заперечень з приводу задоволення заяви не заявляв, вирішення справи залишив на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення заявника, заінтересованої особи дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню виходячи із наступного. За нормою ст.234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного провадження, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Статтею 256 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть встановлюватись факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] померла мати заявника [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане 21 липня 2008 року - а.с.6). Заявник [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом ( свідоцтво про народження - а.с.18), який звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої в Першій Вознесенській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа від 24.09.2008 року № 278/2008. (довідка нотаріуса від 15.04.2016 р. № 345/02-14 -а.с.15). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з земельних ділянок площею 6,9000 га та 2,5900 га, які розташовані на території Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказані земельні ділянки на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого15 листопада 2001 року належали на праві власності брату [PERSON] - [PERSON]. (свідоцтва про народження - а.с. 16,17). [PERSON] помер [INFO]. (копія свідоцтва про смерть серій [NUMBER], видане 21 липня 2015 року - а.с.7). Відповідно до довідки нотаріуса від 15.04.2016 року № 345/02-14 спадкова справа після його смерті не заведена, спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися. (а.с.15) В судовому засіданні було встановлено, що заявнику [PERSON] було відмовлено в нотаріальній конторі у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] на земельні ділянки, що були успадковані, однак не оформлені після смерті [PERSON], оскільки відсутні докази фактичного прийняття спадщини [PERSON] після смерті свого брата [PERSON]. З приводу цього питання було рекомендовано звернутися до суду. (довідка роз'яснення нотаріуса від 15.04.2016 року № 345/02-14 - а.с.15). Відповідно до пояснень представника заявника та матеріалів справи [PERSON] після смерті свого брата [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном свого брата, але документально не оформила, здійснювала догляд за будинком, в якому жив її брат, забрала собі правовстановлюючі документи на земельну ділянку - Державний акт на право приватної власності на землю. Крім того, за свій рахунок поховала брата. Намагалася вирішувати питання стосовно оренди земельної ділянки та отримання орендних платежів на своє ім'я. Факт прийняття спадку [PERSON] після смерті брата [PERSON] також підтверджується довідками Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 20.10.2016 року № 783, № 784 та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї [PERSON](а.с.19,20,21). Відповідно до рекомендацій листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст.555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статтей 529-531 ЦК УРСР . При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Згідно з положеннями ст.548 ЦК УРСР від 1963 р., які були чинні на час відкриття спадщини, визнається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР від 1963 року визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" заява про встановлення факту прийняття спадщини може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини суд має виходити з положень ст.549 ЦК УРСР (1963р.), за якою діями, що свідчать про прийняття спадщини є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Частиною 2 ст.256 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З урахуванням вищевказаного, оцінивши встановлені по справі обставини у всій їх сукупності, суд вважає що заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved