Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

[PERSON], звернулась до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав, призначення опікуном та стягнення аліментів на утримання дитини - [PERSON] [INFO]. В обґрунтуванні позовних вимог зазначає, що [PERSON], є бабусею [PERSON], мати дитини [PERSON], є рідною донькою позивача. Відомості про батька [PERSON], [INFO], внесені до свідоцтва про народження на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов'язків, вихованням дитини не займається, схильна до вживання алкогольних напоїв, веде неупорядкований спосіб життя, покинула дитину на виховання та утримання позивача. З лютого 2017 року місце знаходження відповідача не відоме, тому позивач в інтересах дитини звернулась до суду. Зазначені обставини підтверджують злісність невиконання батьківських обов'язків відповідачем відносно доньки, згідно з висновком від 14 грудня 2017 року службою у справах дітей було ухвалено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача відносно її дитини. Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог та їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без участі представника поклавшись на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що [PERSON], є бабусею [PERSON], мати дитини [PERSON], є рідною донькою позивача. Відомості про батька [PERSON], [INFO], внесені до свідоцтва про народження на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків підтверджується в судовому засіданні матеріалами справи, а саме: висновком «Про доцільності позбавлення батьківських прав», довідкою наданою сільським головою щодо неприймання відповідачем участі у вихованні дитини. Згідно з п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» в якому наголошено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991 року і набула чинність для України 27.09.1991 року, визначає, що розлучення дитини з батьками може бути необхідним в якнайкращих інтересах дитини у виключних випадках, наприклад, коли батьки взагалі не піклуються про неї. Оскільки дії відповідача засвідчують, що вона втратили інтерес до дитини, не має бажання та можливості утримувати, виховувати її, не створює задовільні умови для проживання доньки, враховуючи доведеність відсутності певних намагань відповідача проявити турботу про дитину, суд вважає, що є доцільним позбавити її батьківських прав. При вирішенні даного позову судом враховуються вищезазначені обставини, особу відповідача та її ставлення до дитини, а тому суд вважає, що в судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження, обґрунтовані доказами і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 243 Сімейного Кодексу України над дітьми, які залишилися без батьківського піклування встановлюється опіка. Так, опіку над дитиною бажає встановити [PERSON], яка є її рідною бабусею. Інших осіб, які б виявили бажання бути призначеними опікунами над [PERSON] судом не встановлено. При цьому, органом опіки перевірено, що позивач у справі матеріально та житлом забезпечена, позитивно характеризується, за станом здоров'я може бути опікуном, з правами та обов'язками опікуна ознайомлена. На час розгляду справи дитина проживають разом із позивачем, яка доглядає її, піклується про здоров'я, духовний та фізичний розвиток, має можливість надалі створити дитині належні умови проживання, догляду та розвитку. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] довела суду можливість виконувати обов'язки опікуна, її інтереси не суперечать інтересам дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Тобто, утримання відповідачем дитини є не її правом, а її обов'язком. Згідно же з ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно ч.1 ст.183 Сімейного Кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вимоги ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України передбачають стягнення аліментів на дитину за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В силу ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема у статті 182 СК України частину другу викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». У зв'язку з вищевказаними положеннями чинного законодавства, з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дитини в судовому порядку. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: approved