Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

В березні 2015 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступними обставинами. [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS]. В даному будинку зареєстровані: позивач, відповідач [PERSON]. Підставою для такої реєстрації місця проживання відповідача став факт його одруження «06» червня 2003 року з донькою позивача [PERSON]. В період проживання відповідача в спірному будинку позивача, останній здійснював конфліктні ситуації, мали непорозуміння в його родині з [PERSON]. Як результат, по спливу одного року з 2004 року сімейні стосунки відповідача [PERSON] з донькою позивача [PERSON] припинилися та подружжя стало проживати окремо. Відповідач залишив місце проживання в будинку [ADDRESS] та вже понад 10 років проживає окремо. Посилаючись на вищевикладене та норми закону позивач просив суд: ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], 1970 року народження таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві приватної власності. В судове засідання позивач не з»явився. Надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду відомі. За згодою позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, позов задовольняє з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS]. Право власності позивача на зазначений вище жилий будинок підтверджено Свідоцтвом про право власності на житловий будинок, що видане на підставі Рішення Княжицької сільської ради № 99 від 20.11.1996 року та зареєстроване в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації. Відповідно до Довідки форми № 3 від 05.02.2015 року за вих. № 37, виданої виконавчим комітетом Княжицької сільської ради, вбачається, що «11» березня 2003 року в будинку позивача було зареєстровано відповідача [PERSON]. Підставою для такої реєстрації місця проживання відповідача став факт його одруження «06» червня 2003 року з донькою позивача [PERSON]. В даному будинку зареєстровані: позивач, відповідач [PERSON]. Підставою для такої реєстрації місця проживання відповідача став факт його одруження «06» червня 2003 року з донькою позивача [PERSON]. В період проживання відповідача в спірному будинку позивача, останній здійснював конфліктні ситуації, мали непорозуміння в його родині з [PERSON]. Як результат, по спливу одного року з 2004 року сімейні стосунки відповідача [PERSON] з донькою позивача [PERSON] припинилися та подружжя стало проживати окремо. Відповідач залишив місце проживання в будинку [ADDRESS] та вже понад 10 років проживає окремо. Таким чином відповідач, після припинення шлюбних стосунків з 2004 року в жилому будинку [ADDRESS] не проживає, житлом не користується, особистих речей в будинку не тримає. На сьогодні постійне місце проживання відповідача не відомо. Факт не проживання відповідача в будинку [ADDRESS] підтверджується: актами депутата Княжицької сільської від 08.01.2014 року; 31.03.2014 року; 30.06.2014 року; 30.09.2014 року; 29.01.2015 року. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю. У відповідності до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР право на житлове приміщення за тимчасово відсутнім наймачем зберігається протягом шести місяців, а відповідач не проживає в будинку позивача сім роки. Ст. 72 ЖК України передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено факт відсутності відповідача [PERSON] на спірній жилплощі без поважних причин більше встановленого законом строку, а тому відповідач право користування цим житлом втратив. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України. Враховуючи наведене на підставі ст.ст. 10, 71, 72, 167 Житлового кодексу Української РСР, ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні",

Outcome: approved