Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, в якому просить суд надати дозвіл на разові тимчасові виїзди неповнолітнього [PERSON], [INFO] для відпочинку та оздоровлення за межі України до країн: Польща, Угорщина, Болгарія, Іспанія, Італія, Греція, Туреччина, Єгипет, Об'єднанні Арабські Емірати, у супроводі матері [PERSON], без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON], на період з дня набрання рішення законної сили до 31 грудня 2020 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона та відповідач - [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2016 року. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Після розлучення їхня спільна дитина залишилася проживати з нею. Вказує, що вона самостійно матеріально утримує та належним чином піклуюся про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. Не цікавиться інтересами дитини та її фізичним, духовним та моральним розвитком, з сином не спілкується, має іншу сім'ю. Влітку вона вирішила разом з сином відпочити та оздоровитися на морі за кордоном, а саме в Болгарії, Єгипті чи Туреччині. Однак, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач відмовляється надати, у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на виїзд неповнолітнього сина за кордон для відпочинку та оздоровлення. Зазначає, що дитина часто хворіє простудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, так як дитина цікавиться багатьма речами, займається в розвиваючих гуртках, фізично та морально зміцнить її, пристосує дитину до комунікабельності, вивченню мов, що розширить її кругозір. Не заважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не надає. У зв'язку з цим вона звернулась до суду із вказаною позовною заявою. В судовому засіданні позивач зменшила позовні вимоги та просила суд надати дозвіл на разовий тимчасовий виїзд сина [PERSON], [INFO] для відпочинку та оздоровлення з межі України до країн: Туреччина та Єгипет у її супроводі, без дозволу (згоди) та супроводу відповідача в період з дня набрання рішення законної сили до 31 грудня 2020 року Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні зменшені позовні вимоги визнали частково, не заперечувала проти надання дозволу про тимчасовий виїзд сина за межі України на літній період в межах часового проміжку з 01 червня 2019 року по 31 серпня 2019 року. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2016 року. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 29 жовтня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 2482. Після розлучення спільна дитина залишилася проживати з матір'ю. Статтею 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість надана Верховною радою України. Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно вимог частини третьої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень цієї Конвенції, дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи. Згідно принципів 4 та 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюция 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Як встановлено частиною третьою статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Враховуючі всі обставини у даній справі в сукупності, суд приходить до висновку , що відповідні права дитини підлягають захисту. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач вказала держави, проте період часу коли дитина може тимчасово перебувати в цих державах, з дня набрання рішення законної сили до 31 грудня 2020 року, суперечить положенням законодавства, порушує права батька та є не в інтересах дитини. Зважаючи на те, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено, а також те, що дозвіл суду на виїзд дитини за межі України без згоди батька не є абсолютним, і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку перебування дитини у цій країні. Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що період часового проміжку з 01 червня 2019 року до 31 серпня 2019 року перебування дитини за межами України відповідають інтересам дитини та сприяють її повноцінному розвитку. Жодних обставин, які могли б свідчити про зворотне, судом не встановлено, як не встановлено і об'єктивних причин для ненадання відповідачем дозволу на тимчасовий виїзд своєї дочки за кордон з мотивів невідповідності такого виїзду інтересам дитини чи з будь-яких інших мотивів. Отже, враховуючи інтереси дитини та її право на свободу пересування, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. На підставі викладеного,

Outcome: approved