Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

В липні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві позивачка вказала, що є власником житлового будинку в [ADDRESS]. [PERSON] є її сином та зареєстрований у вказаному житловому будинку, однак з 2014 року там не проживає. [PERSON] не має можливості оформити пільги на житло, а тому виникла необхідність у зверненні до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Після відкриття провадження в справі представник позивачки [PERSON] подав суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] подав суду заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності, позов задоволити та ухвалити рішення у відповідності до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява, з якої вбачається, що позовні вимоги він визнає, просить їх задовольнити, розгляд справи проводити без його участі у зв'язку з перебуванням за межами країни. Суд, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 вищезазначеного Кодексу в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником жилого будинку, сарая та інших надвірних споруд по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 серпня 1982 року. В будинку позивачки значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], який фактично там не проживає і житлом не користується більше року. Актом про встановлення факту непроживання встановлено, що [PERSON] з 2014 року по даний час по місцю прописки не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що [PERSON] без поважних причин не користується житлом понад один рік. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність повернення [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704,80 гривень згідно квитанції АБ "Укргазбанк" № 33861528 від 23 липня 2018 року, що становить 352 гривні 40 копійок.

Outcome: approved