Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

В травні 2015 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до виконавчого комітету Вознесенської міської ради, [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання частково незаконними та часткове скасування рішень виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності в якому вказували, що вони (позивачі) разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON], Управлінням Пенсійного фонду України у м. Вознесенську та Вознесенському районі, а також держава (яка передала належну їй частину майна в оперативне управління Управління праці та соціального захисту населення Вознесенської РДА) є співвласниками нежитлової будівлі по [ADDRESS]. Разом з ними співвласником вказаного майна (27/100 часток) була й [PERSON], яка користувалася підвальним приміщенням в складі будівлі. Проте рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради № 95 від 27 липня 2004 року «Про впорядкування ведення містобудівельного та земельного кадастрів» підвальне приміщення по [ADDRESS] (ресторан «[INFO]») виділено в окремий об'єкт та йому присвоєно окрему адресу «[ADDRESS]» у зв'язку з чим рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради №127 від 24 вересня 2004 року «Про розгляд питань обліку та реєстрації об'єктів нерухомого майна та зміну право встановлювальних документів» вирішено оформити право власності на це приміщення за [PERSON] та КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» зобов'язано зареєструвати видані правовстановлюючі документи. На підставі рішень [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на ціле нежитлове підвальне приміщення та зареєструвала право власності щодо нього. Проте зазначені рішення були прийняті, а свідоцтво про право власності - видане з порушенням вимог закону та прав позивачів, зокрема виділ проведено без погодження з іншими співвласниками майна, без розрахунку часток співвласників, без з'ясування технічної можливості такого виділу та без укладення між співвласниками відповідного договору. В зв'язку з цим позивачам створено перешкоди у користуванні та розпорядженні нерухомим майном, а саме позбавлено можливості використати своє право на отримання земельної ділянки для обслуговування будівлі, а тому останні просили про визнання оскаржуваних рішень частково незаконними та їх часткове скасування, а саме в частині, що стосується спірної будівлі, а також про визнання незаконним та скасування виданого на ім'я [PERSON] оспорюваного свідоцтва про право власності. В процесі розгляду справи [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали суду уточнений позов до виконавчого комітету Вознесенської міської ради, [PERSON], а також реєстраційної служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання частково незаконними та часткове скасування рішень виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності з уточненою вимогою про визнання права власності. Уточнений позов обґрунтовували відмовою державного реєстратора зареєструвати їх право власності щодо належного їм майна (що знаходиться в спільній частковій власності) в зв'язку з тим, що правовстановлюючі документи на майно не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, зокрема містять суперечності щодо виду власності (особиста чи спільна, якщо спільна - то сумісна чи часткова), а тому просили про визнання за [PERSON] права власності на 3/50 частки нежитлової будівлі по [ADDRESS], що складається з нежитлових приміщень загальною площею 56,7 кв.м., за [PERSON] - права власності на 3/50 частки цього майна, що складається з нежитлових приміщень загальною площею 56,8 кв.м., за [PERSON] - права власності на 1/50 частку цього майна, що складається з нежитлових приміщень загальною площею 17 кв.м. В іншій частині вимоги залишили незмінними. Ухвалою суду від 17 серпня 2015 року до участі в розгляді справи в якості відповідача залучено реєстраційну службу Вознесенського міськрайонного управління юстиції. Ухвалою суду від 17 вересня 2015 року до участі в розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог залучено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачів, їх представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача - виконкому Вознесенської міської ради Пономаренко Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю, вказуючи на те, що оскаржувані рішення виконкому дійсно були прийняті з грубими порушеннями вимог закону та прав інших співвласників нерухомого майна, самостійне їх скасування радою на час розгляду справи неможливе, а тому наявні всі підстави для визнання їх частково незаконними та часткове скасування, а також для визнання незаконним та скасування виданого на їх підставі свідоцтва про право власності. Також вважала, що в зв'язку з наявністю суперечностей в правовстановлюючих документах та іншій документації щодо спірного майна наявні підстави для підтвердження права власності позивачів на це майно в судовому порядку. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідачки [PERSON], її представник [PERSON] позовні вимоги не визнав, вказуючи на безпідставність тверджень протилежної сторони про незаконність виділу відповідачкою частки зі спільного нерухомого майна в зв'язку з фактичною відсутністю виділу в натурі, як такого. Зокрема зазначав, що [PERSON] на час набуття права власності придбала не частку в майні, а окремий нерухомий об'єкт, розташований по [ADDRESS], а оскаржувані рішення прийняті (свідоцтво - видане) виключно для впорядкування нумерації окремих нежитлових приміщень, які мали однакову адресу. Також просив врахувати, що: -після придбання нерухомого майна, яке отримало окрему адресу, [PERSON] за рахунок добудови збільшила розмір придбаного приміщення, а тому задоволення позову призведе до безпідставного збільшення часток усіх співвласників будівлі, що в свою чергу буде мати наслідком порушення прав відповідачки; -позивачі в підтвердження своїх вимог посилаються на нормативний акт (положення Інструкції №55 від 18 червня 2007 року), який не підлягає застосуванню, оскільки прийнятий після винесення оскаржуваних рішень та видачі оспорюваного свідоцтва; -в матеріалах справи відсутні докази з приводу належного досудового повідомлення [PERSON] про порушення нею прав позивачів, зокрема щодо виклику відповідачки на засідання комісії з розгляду спору між співвласниками, а також щодо її відмови в добровільному порядку усунути створені перешкоди; -позивачами пропущено строки на звернення до суду з приводу вирішення спору (позовну давність). Представник відповідача - реєстраційної служби Вознесенського МРУЮ в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає повністю. Представник третьої особи - Управління Пенсійного фонду України в м. Вознесенську та Вознесенському районі в судове засідання не з'явилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], [PERSON], [PERSON], представники третіх осіб без самостійних вимог - Управління соціального захисту населення Вознесенської райдержадміністрації, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Оскільки матеріали містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі осіб, що не з'явилися. Заслухавши пояснення представника позивачів [PERSON], представника відповідачки [PERSON] - [PERSON], представника відповідача - виконкому Вознесенської міської ради Пономаренко Л.В., дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши інвентарну справу будівлі по [ADDRESS], суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що позивачі разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON], Управлінням Пенсійного фонду України у м. Вознесенську та Вознесенському районі, а також держава (яка передала належну їй частину майна в оперативне управління Управління праці та соціального захисту населення Вознесенської РДА) є співвласниками нежитлової будівлі по [ADDRESS] Миколаївської області. Разом з ними співвласником вказаного майна (27/100 часток) була й [PERSON], яка користувалася підвальним приміщенням в складі будівлі. Проте рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради № 95 від 27 липня 2004 року «Про впорядкування ведення містобудівельного та земельного кадастрів» підвальне приміщення по [ADDRESS] (ресторан «[INFO]») виділено в окремий об'єкт та йому присвоєно окрему адресу «[ADDRESS]» у зв'язку з чим рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради №127 від 24 вересня 2004 року «Про розгляд питань обліку та реєстрації об'єктів нерухомого майна та зміну право встановлювальних документів» вирішено оформити право власності на це приміщення за [PERSON] та КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» зобов'язано зареєструвати видані правовстановлюючі документи. На підставі рішень [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на ціле нежитлове підвальне приміщення та зареєструвала право власності щодо нього. Матеріали цивільної (а.с. 109, 122, 125, 127-142, 144) та інвентарної справ вказують на те, що до прийняття оскаржуваних рішень приміщення ресторану «[INFO]» (підвальне приміщення) дійсно було частиною будівлі по [ADDRESS] Миколаївської області та займало 27/100 часток вказаної будівлі. Про це також свідчить наявність єдиного розділу реєстру прав власності та наявність однієї реєстраційної (інвентарної) справи. В цьому статусі й придбала підвальне приміщення [PERSON] за договором від 12 березня 1996 року, діючи, як фізична особа, тобто стала співвласником 27/100 часток спірної будівлі. Внаслідок прийняття оскаржуваних рішень належна останній частка в спільній власності припинилася взамін чого виник окремий об'єкт нерухомості за адресою: м. Вознесенськ, [ADDRESS]. Таким чином внаслідок прийняття оскаржуваних рішень фактично відбувся виділ частки з об'єкта спільної власності, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 51, 73-74, 145-146). Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України (Закон в редакції, чинній на час виділу) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна (ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України). Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України). В разі недосягнення між співвласниками згоди виділ здійснюється в судовому порядку. Виділ частки з нерухомого майна в натурі передбачає поділ одного об'єкта на декілька окремих самостійних об'єктів нерухомого майна з наданням кожному об'єкту окремої адреси. При виділі співвласник, який виділяється, отримує у власність відокремлене приміщення (будівлю), тобто стає одноосібним власником окремого нерухомого майна. За загальним правилом виділ передбачає погодження усіма співвласниками таких дій (за винятком наявності спору, який вирішується в судовому порядку), розрахунок часток співвласників, з'ясування технічної можливості виділу та укладення між співвласниками відповідного договору. За наслідками виділу власнику видається свідоцтво про право власності (або інший документ, що підтверджує його право). В п.п. 6.1-а глави 6 «Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Міністерства юстиції України за №7/5 від 07 лютого 2002 року (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних рішень та видачі свідоцтва) зазначено перелік обставин, які є підставами для оформлення місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності, серед яких визначено виділення окремої будівлі зі складу об'єкта нерухомого майна. Зміна адреси частини будівлі до таких випадків не належить. Згідно додатку 1 до пункту 2.1 вищевказаного Тимчасового положення до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна відносяться договори про поділ нерухомого майна, свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна, видані органами місцевого самоврядування та місцевими державними адміністраціями. Документи про зміну адреси нерухомого майна до переліку цих документів не належать. Вищевстановлене свідчить про те, що оскаржуваними рішеннями фактично проведено виділ в натурі належної [PERSON] частки зі складу спільної будівлі, а оспорюваним свідоцтвом - юридично закріплено виділ. Проте виділ проведено з порушенням вимог закону, а саме без погодження з іншими співвласниками майна, без належного розрахунку часток співвласників, без з'ясування технічної можливості такого виділу та без укладення між співвласниками відповідного договору (в разі спору - наявності судового рішення). З матеріалів справи також вбачається, що внаслідок незаконного виділу позивачам створено перешкоди у користуванні та розпорядженні нерухомим майном, а саме їх позбавлено можливості використати своє право на отримання у власність чи користування земельної ділянки для обслуговування будівлі. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий виконавчим органом ради правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного часткового скасування радою оскаржуваних рішень, оскільки [PERSON] проти цього заперечує. Доводи її представника [PERSON] про відсутність таких заперечень з боку відповідачки суперечать поясненням, наданим ним в судовому засіданні та матеріалам справи (а.с. 179-183). Також не можуть бути прийняті до уваги посилання останнього на пропущення позивачами позовної давності, оскільки за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України по справі 1-7/99 (№1-рп/99) від 09 лютого 1999 року). В той же час на момент прийняття оскаржуваних рішень Цивільним кодексом України (в редакції від 12 травня 2004 року), а саме п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України передбачалося, що позовна давність не поширювалася на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. При цьому слід врахувати, що порушення є триваючим, тобто триває й на час розгляду справи. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зокрема згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 02 липня 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. За встановлених обставин суд вважає, що вимоги позивачів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання частково незаконними та часткове скасування рішень виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. При цьому відсутні підстави вважати, що задоволення позову в цій частині призведе до порушення прав [PERSON] з підстави збільшення нею розміру придбаного приміщення за рахунок добудови, оскільки згідно ч.ч. 3, 4 ст. 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Що стосується вимоги позивачів про визнання права власності, то суд виходить з того, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дійсно на законних підставах стали співвласниками спірної будівлі, отримавши свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Право власності позивачів було належним чином зареєстроване у відповідних реєстрах КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 51), а в подальшому (за винятком [PERSON].) - реєстраційною службою Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області (а.с. 71). Останні, звертаючись з вимогою про визнання права власності та посилаючись на положення ст. 392 ЦК України, вказують на те, що їх право власності не визнається одним з відповідачів, а саме реєстраційною службою Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, яка відмовила їм у реєстрації права власності. Проте це твердження не відповідає дійсності, оскільки, як раніше встановлено судом, право власності [PERSON] та [PERSON] належним чином зареєстроване у відповідних реєстрах КП "Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації" та реєстраційною службою Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, що підтверджується довідкою БТІ та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно. До того ж, як вбачається з матеріалів цивільної та інвентарної справ, право власності позивачів КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» зареєстроване у бажаний для позивачів спосіб, зокрема за [PERSON] зареєстровано право власності на 3/50 частки спірної будівлі, за [PERSON] - 3/50 частки цього майна, за [PERSON] - 1/50 частку цього майна. При цьому позивачі, пред'являючи такі вимоги та посилаючись на недоліки наявних у них правовстановлюючих документів, що підтверджують їх право власності щодо спірного майна (в частині невизначеності виду власності (особиста чи спільна (часткова чи сумісна)), не надали суду доказів неможливості приведення вказаних документів у відповідність до вимог закону в позасудовому порядку (шляхом отримання нових або внесення змін до чинних), доказів неможливості вирішення цього питання шляхом визначення їх часток у праві спільної власності в адміністративному або судовому порядку, не врахували, що в зв'язку з частковим скасуванням оскаржуваних рішень, внаслідок чого поновлено право спільної часткової власності [PERSON], а також збільшенням площі будівлі (внаслідок зведення відповідачкою прибудови) можуть виникнути підстави для зміни розміру часток співвласників (перерозподілу часток). Згідно ст. 392 ЦК України, на яку посилаються позивачі, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 02 липня 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. В той же час відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на об'єкт нерухомого майна у зв'язку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права не є оспорюванням права власності на об'єкт нерухомого майна, а тому норми ст. 392 ЦК України до вказаних правовідносин застосовуватися не можуть (постанова Верховного Суду України від 20 червня 2011 року у справі №3-55гс11). За встановлених в судовому засіданні обставин суд вважає, що вказані вимоги є передчасними та необґрунтованими, а тому в цій частині позову слід відмовити. Суд відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України розподіляє між сторонами судові витрати. При цьому підлягають врахуванню як підтверджений доказами розмір судових витрат сторін, так і розмір задоволених вимог. Також суд приймає до уваги те, що позивач [PERSON], як інвалід 1-ої групи, звільнений від сплати судового збору. В зв'язку з наведеним з виконавчого комітету Вознесенської міської ради та [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню 243,60 грн. судового збору, тобто по 121 (сто двадцять одній) гривні 80 копійок.

Outcome: approved