Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,94 га. Вона вчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову, що і змусило її звернутися до суду з вказаним позовом. На підставі викладеного, посилаючись на норми ЦК України, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на вказану земельну ділянку. 26 червня 2020 року за згодою [PERSON] до участі у справі у якості співвідповідача залучено [PERSON] 15 липня 2020 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано аналогічні за змістом відзиви на позовну заяву, згідно з якими останні з позовом не погодилися, оскільки стверджували, що є чинний заповіт складений на ім`я [PERSON] , відповідного до якого він є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] . Крім того, відомості про те, що відповідачі були спадкоємцями після смерті [PERSON] , встановлювалися під час розгляду цивільної справи № 709/2183/19, що перебувала у провадження Чорнобаївського районного суду Черкаської області. Враховуючи викладене посилаючись на норми цивільного законодавства відповідачі просили у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю. Крім того, [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з зустрічним позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2) про тлумачення заповіту, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер [PERSON] , який був його вітчимом. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та будинок з надвірними спорудами. За життя [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів позивачу. Позивач вчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. У змісті заповіту допущена помилка, а саме неправильно зазначено по батькові позивача. З огляду на це позивач звернувся до сільської ради, та отримав дублікат заповіту в якому зроблено виправлення по батькові, яке засвідчено належним чином. На підставі викладеного позивач просив розтлумачити зміст заповіту та визнати за ним право власності в порядку спадкування на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і будинок з надвірними спорудами. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 27 серпня 2020 року зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Позивач за первісним позовом та одночасно відповідач-2 за зустрічним позовом [PERSON] в судові засідання 16 липня, 10, 27 серпня, 30 вересня, 15 жовтня 2020 року не з`явилася з невідомих для суду причин, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася за місцем реєстрації та фактичного проживання, що підтверджується зокрема розпискою від 26 червня 2020 року та довідками про доставку SMS від 28 серпня і 1 жовтня 2020 року, будь-яких заяв чи клопотань, а також відзиву не подала. Враховуючи викладене ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом залишено без розгляду. Позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. [PERSON] додатково пояснив, що вітчим позивача помер, лишивши заповіт, однак у ньому невірно вказано по батькові спадкоємця, що перешкоджає оформленню спадкових справ через нотаріуса. Позивач повідомив, що вітчим його виховував з 5 років. Помилку у заповіті пов`язує з тим, що всі в селі вважали вітчима його рідним батьком. Відповідач-1 у судове засідання не з`явилася, подала до суду письмові пояснення, відповідно до яких свою позицію висловлену у відзиві щодо первісного позову підтримала повністю, а саме у задоволенні позову просила відмовити. Позовні вимоги за зустрічним позовом визнала повністю, просила задовольнити. Додатково пояснила, що її чоловік [PERSON] сприймав позивача як рідного сина. Про те, що [PERSON] склав заповіт на ім`я позивача вона знала, оскільки він 24 січня 2001 року пішов до сільської ради, а коли повернувся, то повідомив, що склав заповіт на позивача. Після смерті [PERSON] виявилося, що у заповіті є помилка, яку вона пов`язує з тим, що все село, включаючи працівників сільської ради вважали, що позивач був рідним сином померлого. На території с. Богодухівка лише позивач має таке прізвище, ім`я та по батькові, іншої особи з ім`ям [PERSON] взагалі немає в селі та ніколи не було. Від гарантованої їй частки у спадщині відмовилася на користь позивача, просила розгляд справи проводити без її участі (а.с. 163-165). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що у 2001 році працювала на посаді секретаря Богодухівської сільської ради. На цій посаді працювала 25 років. [PERSON] прийшов до сільської ради та зробив заповіт. Він жив із матір`ю позивача. Власних дітей у [PERSON] не було. Останній на час написання заповіту говорив, що всиновив, або має намір всиновити позивача, точно вона не пам`ятає, тому вона і написала по батькові « [PERSON] ». Зі слів [PERSON] заповіт він хотів скласти саме на свого пасинка тому, що іншої сім`ї із прізвищем « [PERSON] » у с. Богодухівка не було. Виходячи з приписів ст. 223 ЦПК суд ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією виданого повторно свідоцтва про смерть від 5 травня 2009 року серії [NUMBER] (а.с. 3). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,94 га, розташовану на території Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області, що належала йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР № 19-01-00-0045 від 20 березня 2001 року (а.с. 8), та на житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав йому на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 18 листопада 1989 року № 172 (а.с. 95). При цьому судом встановлено, що вказаний житловий будинок з надвірними спорудами закінчені будівництвом, що підтверджується даними технічного паспорту (а.с. 96-99). При житті [PERSON] , а саме 24 січня 2001 року склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області Бугаєвою Н.А. та зареєстрований у книзі для запису нотаріальних дій за № 38, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і все те, на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] (а.с. 35 на звороті). Зі змісту позову вбачається, що позивач звернувся до Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області та отримав дублікат заповіту, відповідно до змісту якого по батькові позивача у ньому виправлено секретарем сільської ради [PERSON] із « [PERSON] » на « [PERSON] », зроблено напис «виправленому вірить» та виправлення засвідчено гербовою печаткою сільської ради (а.с. 77-78). Відповідно до довідки Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 17 вересня 2020 року № 1307, [PERSON] не проживав та не проживає, не зареєстрований та не був зареєстрований, взагалі фізично не існував і не існує в с. Богодухівка Чорнобаївського району Черкаської області. В с. Богодухівка Чорнобаївського району Черкаської області зареєстрований [PERSON] (позивач) (а.с 142). Те, що волевиявлення спадкодавця було стосовно пасинка [PERSON] ,підтверджує своїми показаннями свідок, яка посвідчила заповіт. Таким чином судом встановлено, що у вказаному заповіті допущена помилка, а саме замість вірного по батькові позивача « [PERSON] » записано невірне « [PERSON] », а [PERSON] дійсно склав заповіт на користь позивача. З метою усунення будь-яких сумнівів у цьому позивач просить здійснити тлумачення заповіту. Згідно зі ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту\~може бути\~здійснене після\~відкриття спадщини\~самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 213 ЦК України зміст правочину\~може бути\~витлумачений стороною\~(сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При цьому ч. 3 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. При тлумаченні заповіту не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. Таким чином позовні вимоги про тлумачення заповіту, а саме, що спадкоємцем за даним заповітом спадкодавець визначив [PERSON] (позивача) підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог позивача про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом слід зазначити наступне. Відповідач-1 є дружиною померлого [PERSON] , що підтверджується виданою повторно копією свідоцтва про шлюб від 11 лютого 2009 року серії [NUMBER] (а.с. 168). Відповідач-2 є дочкою померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 10 листопада 1985 року серії [NUMBER] (а.с. 6), та копією свідоцтва про одруження від 29 серпня 1998 року серії [NUMBER] , згідно з яким відповідач-2 після укладення шлюбу змінила дівоче прізвище « [PERSON] » на шлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с. 7). Відповідно до змісту листа Чорнобаївської державної нотаріальної контори від 19 червня 2020 року (вих. № 143-01/16) (а.с. 21), що надійшов у відповідь на запит суду (а.с. 17), після смерті [PERSON] , позивач та відповідачі зверталися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини (а.с. 22, 23, 24), свідоцтва про право на спадщину не видавались. Водночас листами Чорнобаївської державної нотаріальної контори від 13 травня 2020 року (вих. № 123/02-16) відповідачу-2, та від 23 червня 2020 року (вих. № 144/02-16) позивачу повідомлено про відсутність у спадковій справі [PERSON] правовстановлюючих документів на спадкове майно, що в силу вимог пп. 4.15 п. 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину, та роз`яснено право на звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування (а.с. 10, 52). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 2. ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Таким чином часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є день його смерті, тобто [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Судом встановлено, що померлий [PERSON] склав заповіт, відповідно до змісту якого все своє майно заповів позивачу. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Крім того, судом встановлено, що позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак не може оформити право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку\~для ведення\~товарного сільськогосподарського\~виробництва тажитловий будинок з надвірними спорудами, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів. Разом з тим відповідач-1 відмовилася від прийняття обов`язкової частки у спадщині на користь позивача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлені судом. Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права. У п.п. 10, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. В розумінні глави 12 ЦК України земельна ділянка як нерухоме майно є об`єктом цивільних прав. Пунктом "г" ч. 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, з-поміж іншого, прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно з п.п. 1, 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину. Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 ЦПК України) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача підлягають до задоволення, оскільки відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно унеможливлює оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем-1 позовних вимог, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи викладені обставини, ґрунтуючись на вищезазначених нормах права, беручи до уваги визнання позову відповідачем-1, суд вважає, що позовні вимоги про визнання права\~власності на\~нерухоме майно\~в порядку\~спадкування за\~заповітом підлягають задоволенню, оскільки позивач прийняв спадщину у встановлений законом спосіб, а наданими суду доказами підтверджено його право на спадкування зазначеного майна та його належність на час смерті спадкодавцю. Частиною 1 ст.\~133\~ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача-1 та відповідача-2 на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1950,80 гривень, по 975,40 гривень з кожного (а.с. 65, 66, 119, 121). На підставі викладеного вище,

Outcome: approved