Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

В травні 2019 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що він є власником Ѕ частини зазначеного житлового будинку на підставі договору купівлі - продажу від 15.04.2003року посвідченого приватним нотаріусом Загородюк Л.К. за реєстраційним № 567. Співвласником іншої частини є його батько - [PERSON] В будинку зареєстровані відповідачі, які в ньому не проживають з 2003 року, тобто більше 15 років і місце їх проживання позивачу невідомо. Зазначає, що через те, що відповідачі зареєстровані в його будинку він не може отримати субсидію, а дохід сім`ї не дозволяє платити за комунальні послуги без допомоги держави, а оскільки відповідачі зареєстрована в будинку він має показати їх прибутки, чого зробити не може. Відповідачі не є членами сім`ї та родичами позивача, вони були зареєстровані по ініціативі і за згодою колишнього власника житла. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 24.05.2019 року провадження по справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 21.06.2019 року. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначив, що відповідачі з часу придбання позивачами будинку в 2003 році не проживали за місцем реєстрації, тобто втратили право користуватися цим нерухомим майном, просив позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, судом викликалися через оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності відповідачів, оскільки вимоги п.12 ст. 128 ЦПК України були виконані. Вислухавши пояснення представника позивача, свідка [PERSON] дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд встановив наступне. Позивачам [PERSON] та [PERSON] , кожному належить по 1/2 частині житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 15.04.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Загородюк Л.К. за реєстраційним № 567( а.с. 8). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серія № 14764803 від 04.06.2007 року реєстраційний № 325045, власниками будинку [ADDRESS] по Ѕ частині є [PERSON] , [PERSON] , право власності зареєстроване в КП «Вознесенське МБТІ» 04.06.2007 року ( а.с. 9). Згідно довідки про склад сім`ї виданої головою квартального комітету б/н та дати [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою : [ADDRESS] , але з 2003 року і по теперішній час не проживають, місце проживання їх невідоме за вказаною адресою проживає позивач [PERSON] разом із дружиною і дітьми ( а.с.11). Згідно відповіді відділу ведення реєстру Територіальної громади міста Вознесенська апарату Виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 27.05.2019 року [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими : [ADDRESS] ( а.с. 25, 27). Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача [PERSON] підтвердила, що відповідачі є родичами попереднього власника будинку [PERSON] і з часу продажу ним будинку в ньому не проживали. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Отже, наслідком зазначених обставин є створення позивачці перешкод у користуванні належною їй квартирою. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Тобто право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічна позиція викладена у постанові ВСУ від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14 постанові ВС від 29.01.2018 року у справі № 766/1955/16-ц. Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. Враховуючи вищевказані обставини, та те що між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, а [PERSON] та [PERSON] залишаючись зареєстрованими у будинку [ADDRESS] , власниками якого є позивачі, є сторонніми для них особами, які перешкоджають [PERSON] та [PERSON] належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують їх права, як власників. З урахуванням викладеного вимоги позивачів є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В судовому засіданні представник позивачів зазначив, що не наполягає на відшкодуванні судових витрат відповідачами.

Outcome: approved