Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду, просила розірвати шлюб, укладений з [PERSON] та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки, але не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, від заробітку відповідача щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, позовні вимоги мотивує тим, що 29 вересня 2010 року між сторонами укладено шлюб, від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], спільне життя між сторонами не склалось, у зв'язку з тим що подружжя має протилежні погляди на сімейне життя та обов'язки, з 05 січня 2017 року сторони проживають окремо, сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, з того часу як відповідач вигнав дружину разом з малолітнім сином зі своєї квартири, перестав цікавитись дитиною, не приймає участі у її вихованні, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду про розірвання шлюбу та стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини підтримує в повному обсязі з підстав, викладених у зміненій позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, про день та час розгляду справи належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення щодо предмета позову не скористався. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку позивача, яка не заперечувала проти розгляду справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів. Суд, з'ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, підтверджується наявними у справі доказами, з 29 вересня 2010 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу подружжя має малолітнього сина - [PERSON], [INFO], спільне життя подружжя не склалось, у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, з 2015 року сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач бажання не має, заперечує щодо надання судом строку на примирення, в свою чергу, відповідач процесуальним правом подати письмові пояснення щодо предмета позову не скористався. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливими, оскільки з серпня 2015 року не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За умов ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Зважаючи на вказані вимоги закону аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі визначальним при визначенні способу стягнення аліментів є те чи платник аліментів має постійний, стабільний заробіток (дохід) чи навпаки такий його дохід є нерегулярним, мінливим, частина такого виплачується в натурі, тощо. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що малолітня дитина проживає разом з матір'ю, перебуває на її утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства має право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків. Відповідач [PERSON], батько дитини, є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої дитини, тому присуджує відповідачу до сплати аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ? частини від всіх видів заробітку (доходів) але не менше 30% від прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, оскільки саме така сума аліментів є справедливою. З огляду на викладене, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи положення ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік" де встановлено з 01 січня 2017 року прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років - 1355,00 грн., а дітей віком від 6 до 18 років - 1689,00 грн, на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, та вимог ст. 181 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 14 лютого 2017 року та до досягнення дитиною повноліття. В порядку п.1 ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст.ст.81, 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640, 00 грн. за подання позову про розірвання шлюбу, та стягнути з [PERSON] на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. 00 коп., оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат за подання позову про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Враховуючи наведене та

Outcome: approved