Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Горлівської міської Ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що прізвище на [PERSON] з прізвища [PERSON] та з [PERSON] змінено на підставі свідоцтва про шлюб від 29.07.2011р. , свідоцтва про розірвання шлюбу від 02.12.2011р., свідоцтва про шлюб від 25.04.2015р. [INFO] померла її бабуся [PERSON]. Вказаний факт підтверджується Свідоцтвом про смерть від 24 березня 2014року. Відповідно до Заповіту, складеного [PERSON] 29 лютого 2008року, спадкоємцем усього її майна є вона - [PERSON]. Фактично майном, яке повинно відійти їй відповідно до спадщини є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Право власності її бабусі на частку цієї квартири підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 8 лютого 1994року, та на іншу частку Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 квітня 1999року, що також зазначено у технічному паспорті на цю квартиру. В порядку та у строк, передбачений ст.1269 -1270 Цивільного кодексу України, після смерті бабусі 18 квітня 2014року вона звернулась до приватного нотаріуса у м. Горлівка Обертун СМ. із заявою про прийняття спадщини та усіма необхідними документами для цього. У зв'язку з цим нотаріусом була зареєстрована 18 квітня 2014р. спадкова справа, про що свідчить Витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі та почалось нотаріальне провадження. У період перебігу строку для прийняття спадщини на території Донецької області у м. Горлівка почалась антитерористична операція та бойові дії. Нотаріальна контора, до якої вона звернулась, була розбита та пограбована, у зв'язку з чим було втрачено спадкову справу №18/2014, заведену за її заявою, де знаходився оригінал Заповіту від 29 лютого 2008 року Цей факт підтверджено довідкою нотаріуса Обертун СМ. від 06 травня 2015р. №5/01-16. Крім того, з вказаної довідки нотаріуса, який завів зазначену вище спадкову справу, вбачається що на теперішній час цей нотаріус здійснює нотаріальні дії в іншому нотаріальному окрузі, ніж той, який ним обслуговувався на час заведення спадкової справи. Згідно з п.1 ч. 1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. Відповідно до пунктів 2, 4 глави 1 розділу першого Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених законодавством. Таким чином, зміна нотаріусом, що заводив спадкову справу, нотаріального округу унеможливлює видачу цим нотаріусом свідоцтва про право власності на спадкове майно та здійснення інших пов'язаних з цією спадковою справою нотаріальних дій. Разом з тим відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085-р від 7 11.2014р. місто Горлівка Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, у зв'язку з чим на даний час неможливим є також заміщення нотаріуса, який заводив вищевказану спадкову справу, іншим нотаріусом та взагалі вчинення нотаріальних дій, пов'язаних з цією справою, відповідно до законодавства України. Зазначені обставини унеможливлюють для неї оформлення права власності на спадкове майно. Відповідно до чч.І, 5 ст.1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно ст.1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 Цивільного кодексу України, встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, відсутність законодавчо визначеної можливості оформити за нею право власності на спадкове нерухоме майно шляхом вчинення нотаріальних дій порушує її право на реалізацію правомочностей, що входять до складу права власності, яке підлягає захисту в судовому порядку Відповідно до ч. 3 ст.8 та ч. 3 ст.124 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Разом з тим згідно з ч.9 ст.8 Цивільного процесуального кодексу України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості., суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням вищенаведеного позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування в даному випадку можуть бути розглянуті судом по суті за визначеною територіальною підсудністю. Просить суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 21 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без її участі, за участю її представника - адвоката Гуревич М.Г ( а.с. 156). Представник позивача [PERSON] - адвокат Гуревич М.Г., який діє на підставі Довіреності від 07 жовтня 2015 року (а.с. 85) до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 22 грудня 2015 року звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд судове засідання, призначене на 04 січня 2016 року провести за його відсутності ( а.с. 160). Представник відповідача - Горлівської міської Ради Донецької області у судове засідання не з'явився, хоча про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: -юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; -фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Представник відповідача - Горлівської міської Ради Донецької області своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. У зв'язку з тим, що м. Горлівка Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085-р., при цьому, з 27.11.2014 припинено приймання поштових відправлень на/з територію(ї) Донецької та Луганської областей до/з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, у т.ч. до/з м. Горлівка (згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті УДППЗ "Укрпошта") (а.с.25) Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Обертун С. М. належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з»явилася. 01 вересня 2015 року на адресу суду надійшла Заява про розгляд справи за її відсутності (а.с 27). У відповідності до абз.4 п.18 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» « У справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі». Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Горлівської міської Ради Донецької області, з участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Обертун Світлани Миколаївни про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. Як встановлено в судовому засіданні [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON]. Вказаний факт підтверджується Свідоцтвом про смерть від 24 березня 2014 року ( а.с.15). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із квартири, розташованої за адресою - [ADDRESS] право власності [PERSON] на частку цієї квартири підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 08 лютого 1994 року та на іншу частку Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 квітня 1999 року ( а.с.8-11). Відповідно до Заповіту, складеного спадкодавцем [PERSON] 29 лютого 2008 року, єдиним спадкоємцем усього приналежного їй майна є - [PERSON] - позивач по справі ( а.с.7). Вказані обставини в судовому засіданні належними доказами не спростовані. Справи про спадкування за законом мають вирішуватися на основі правил глави 86 ЦК України. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», де вказано, що « Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають». Відповідно до п.п. 23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчинені нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Згідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п.1 «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі Свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі Свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові». Нотаріусом [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру у зв'язку з не наданням нею нотаріусу правовстановлюючих документів на право приватної власності на квартиру на ім'я спадкодавця, про що нотаріусом було викладено у Постанові від 02 жовтня 2015 року ( а.с. 88). Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини може мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Вказане також підтверджене і роз'ясненням, наданим у п. 1 Узагальненої судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язки спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у вигляді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (а.с.1299 ЦК України). Відповідно до Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Вказівки частини 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що передбачало обов'язкову реєстрацію цих прав, роз'яснення, яке міститься у п.п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, підлягають задоволенню вимоги спадкоємців про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв'язку з їх втратою та/або відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця). Виходячи з вище викладеного позивач [PERSON] фактично отримала у власність у порядку спадкування після смерті своєї бабусі - [PERSON], яка померла [INFO] спадкове майно - квартиру, яка розташована у [ADDRESS], але право власності на квартиру не визнається відповідачем, що є правовою підставою для звернення до суду відповідно до ст. 392 ЦК України. Власник квартири може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння квартирою. Захист прав громадян та юридичних осіб на нерухоме майно - домоволодіння здійснюється ст. ст. 15, 16 ЦК України шляхом визнання прав. Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України домоволодіння є об»єктом нерухомого майна. Відповідно до 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Умови для отримання Свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі в позивача немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» її вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду. Відповідно до вищевикладеного та змісту ст. 16, 392 ЦК України позивач має право на пред'явлення позову про визнання за нею права власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], як на майно, отримане нею у порядку спадкування за законом після смерті її бабусі - [PERSON], яка померла [INFO]. У відповідності до п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» « Момент виникнення права власності на річ ( майно) визначається законом. Таким чином, виникла ситуація, коли позивач [PERSON] фактично успадкувала нерухоме майно, а саме : квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], після смерті своєї бабусі - [PERSON], яка померла [INFO], однак позбавлена можливості оформити спадщину за законом. Правозастосовча позиція щодо вирішення аналогічних спорів викладена у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24753/0/4-13 від 15 травня 2013 року, в якому зазначено: «При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано Свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав Свідоцтво про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК)». В судовому засіданні встановлено, що право власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 08 лютого 1994 року та на іншу 1/2 частку цієї квартири Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 квітня 1999 року ( а.с.8-11). Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що бабуся позивача - [PERSON] за життя правомірно фактично набула право власності на нерухоме майно: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], і тому за її спадкоємцем - позивачем по справі, слід визнати право власності на спадкове майно, вищевказану квартиру, як на майно отримане в порядку спадкування за заповітом. На підставі викладеного,

Outcome: approved