Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого вказано, що позивач є власником домоволодіння, що розташоване в смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, провулок Шкільний, б. № 15. З 30 вересня 2008 року у вказаному домоволодінні за місцем мешкання зареєстрований та проживає відповідач. 14 лютого 2009 року позивач уклала шлюб з відповідачем, який на даний час розірвано. Позивач вказує, що відповідач проживає у належному позивачу житловому будинку без договору найму та інших правових підстав. Між ними виникають конфлікти, у зв`язку з чим позивач змушена викликати працівників поліції. Позивач вважає, що після розірвання шлюбу відповідач втратив правові підстави для користування житлом, у зв`язку з чим підлягає виселенню, так як реєстрація відповідача перешкоджає їй у розпорядженні її власністю. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, оскільки на її думку позивач не має права на даний час проживати у належному їй домоволодінні і вона цього не бажає. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, вважає, що припинення шлюбу з позивачем не є підставою для його виселення, так як він також утримував зазначене житло і має право на його думку на даний час в ньому проживати. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні її позовної заяви. Суд, вислухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 07 грудня 2004 року серії ВВМ № 956898, витягу з державного реєстру правочинів № 429451 від 07 грудня 2004 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 грудня 2004 року № 5884834 - [PERSON] є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, провулок Шкільний, б. № 15 (а.с. 5,6,12). На вказане домоволодіння було виготовлено відповідну технічну документацію (а.с. 13-15). Згідно домової книги та довідки Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області № 2089 від 05 червня 2018 року у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, провулок Шкільний, б. № 15, за місцем проживання зареєстрований [PERSON] (а.с.7, 19-23). Позивач зверталася до Троїцького ВП ГУНП в Луганської області з приводу неправомірних дій [PERSON] (а.с. 4). Рішенням Троїцького районного суду Луганської області № 433/968/14-ц від 05 грудня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 8, 9). Сторони зареєстрували шлюб 14 лютого 2009 року, тобто домоволодіння позивачем було набуто у власність задовго до укладення шлюбу. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не має жодних законних прав на вказане домоволодіння, в тому числі права користування та розпорядження, оскільки відповідно до ст. 57 ч. 1 п. 2 Сімейного кодексу України вказане домоволодіння є особистою приватною власністю позивача як майно, набуте нею на законних підставах. Факт реєстрації відповідача у вказаному домоволодінні та його проживання порушує права позивача як власника та це створює для неї відповідні незручності, які обмежують її права вільного володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Зокрема, позивач не може з цієї підстави отримати субсидію на житлово-комунальні послуги у квартирі, поки в ній зареєстрований відповідач. На виконання вимог ст. 175 ч. 3 п. 6 ЦПК України з метою досудового врегулювання спору, позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням знятися з реєстрації за вказаною адресою в добровільному порядку та покинути її житловий будинок, але він відмовляється це роботи, посилаючись на те, що в нього немає на це ні часу, ні бажання і що це її проблеми, а також те, що в нього немає іншого житла. Відповідно до Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, - під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української РСР; ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 Цивільного кодексу України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Відповідно до ст. 7 вказаного закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: - заяви особи або її законного представника; - судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації в цьому житловому будинку. Тому позивачу потрібно усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування ним. В зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду з цим позовом. Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Нормами ст. 2, 3 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, а тому суд вважає за необхідне усунути позивачу перешкоди у користуванні належним їй житловим будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком та виселити його зі вказаного житлового будинку; стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved