Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

В січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить зобов`язати ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» надати йому належним чином засвідчену копію кредитного договору № 10002253837 від 23 серпня 2020 року, та надати у доступній та зрозумілій для споживача формі інформацію щодо споживчого кредиту, із зазначенням відомостей про: інформацію про поточний розмір заборгованості; розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю; виписку щодо сум погашення заборгованості за цим договором, які сплачені та які належить сплатити; дати сплати та періоди у часі та умови сплати таких сум. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що під час укладення кредитного договору № 10002253837 від 23 серпня 2020 року між ним та відповідачем було порушено вимоги законодавства про захист прав споживачів, право на достовірну інформацію та своєчасну інформацію про продукцію. 24 грудня 2020 [PERSON] звернувся до ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» із заявою, в якій просив надати належним чином заірену копію кредитного договору № 10002253837 від 23 серпня 2020 року та інформацію щодо споживчого кредиту, із зазначенням відомостей про: інформацію про поточний розмір заборгованості; розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю; виписку щодо сум погашення заборгованості за цим договором, які сплачені та які належить сплатити; дати сплати та періоди у часі та умови сплати таких сум. Зазначений лист був отриманий ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» 28 грудня 2020, однак відповіді на нього позивач не отримав. Враховуючи норми законодавства, споживач має право на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. В судове засідання позивач не з`явився, надавши заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надавши відзив на позовну заяву вказавши, що заперечує щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає їх безпідставними та необгрунтованими, так як позивач здійснивши акцептування Оферти, підтвердив, що впевнений в тому, що всі умови йому зрозумілі та він чітко усвідомлює які платежі, в якій сумі, у який термін та у якій валюті необхідно буде сплачувати, та шляхом підписання цієї заяви він засвідчив, що у належній та доступній формі був проінформований про всі умови і зобов`язується неухильно їх дотримуватись. Позивач надав на адресу суду відповідь на відзив, де зазначив, що надані відповідачем докази з відзивом на позовну заяву є неналежними та недопустимими для встановлення обставин справи. Так, копії доданих до позову доказів не засвідчені належним чином та не містять підписів сторін. Надані докази та зазначені відповідачем аргументи у відзиві не стосуються предмета спору та з них неможливо встановити дату та час їх створення. На запитуєму позивачем інформацію, відповідач відомостей не надав, чим обмежив права позивача, як споживача фінансових послуг щодо одержання достовірної інформації, договір між ним та ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» укладений із порушенням порядку укладення такого виду договорів. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі по тексту - Закону), законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Пунктом 5 частини 1 статті 21 Закону передбачено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Продукцією в розумінні п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону, визнається будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону, споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Частина 1 статті 15 Закону визначає, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Статтями 6, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено право клієнта на доступ у тому числі до інформації щодо отриманої фінансової послуги. У п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України, справа № 1-26/2011 від 10.11.2011 № 15-рп/2011 зазначено, що Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Пунктом 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України передбачено, що закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III (2664-14). Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних зпідприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року N 2121-III, щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. У частині третій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ЗУ "Про захист прав споживачів", які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та заблансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Після відкриття провадження у справі, відповідач надіслав до суду, а також надав докази надіслання на адресу позивача відзиву на позовну заяву, до якого додав: копію договору № 10002253837 про надання фінансового кредиту від 23.08.2020 року, копію додаткової угоди про зміну усов договору № 10002253837 від 23.08.2020 року, копії інформаційних довідок № 145/02, 146/02, 147/02, 162/02 від 17.02.2021, копію заявки на отримання кредиту № 10002253837 від 23.08.2020 року, копію пропозиції уклсати електронний договір (оферта), копію розрахунку (а.с.29-42). У той же час, надані до суду документи не відповідають порядку засвідчення копій документів, визначеному п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07.04.2003 «ДСТУ 4163-2003», а саме: відсутні дати засвідчення копій. Суд також зауважує, що надання детального розрахунку в тому вигляді, який надав відповідач, не можна вважати необхідною, доступною та достовірною інформацією про продукцію, оскільки наданий відповідачем розрахунок містить лише загальну суму нарахувань по кожному з платежів, але не містить інформації порядок обчислення, період нарахувань, індекси та проценти, що застосовувалися до кожного нарахування тощо. Крім того, з них неможливо встановити дату та час їх створення. Тому суд вважає недопустимими докази, що надані відповідачем та долучені до відзиву, що перелічені вище. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позов слід задоволити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витарти - судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved