Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 28 січня 2003 року вона позичила [PERSON] 1000 доларів США. На підтвердження укладеного договору позики [PERSON] надав їй розписку, в якій дата повернення боргу не вказана. 28 січня 2015 року вона звернулася до [PERSON] з проханням повернути борг, на що отримала відмову. Відповідно до ст.1049 ч.1 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він у відповідності з ст.625 ч.2, ст.1049 ч.1, ст.1050 ч.1 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, [PERSON] повинен їй сплатити 3% річних за період з 28.01.2003 року по 28.01.2015 року, тобто за 12 років користування грошима, що складає 36 % від суми позики та дорівнює 360 доларів США, а з урахуванням самої позики загальна сума боргу складає 1360 доларів США. Національним банком України на 05 березня 2015 року встановлений офіційний курс 23 грн. 09коп. за 1 долар США, а тому 1360 доларів США - 31402 грн. 40 коп. Враховуючи вищевикладене, прохає стягнути з [PERSON] на її користь борг з урахуванням 3% річних від суми боргу в розмірі 31402 грн. 40 коп., витрати по сплаті судового збору 314 грн. 03 коп., а всього 31716 грн. 43 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що розписку писав [PERSON], який їй пояснював, що гроші позичає для [PERSON] До суду не зверталася, оскільки мала надію на повернення від [PERSON] грошей, а також не могла звернутися до суду, бо не знала де останній зареєстрований. Вважає, що нею строк позовної давності не пропущений, так як раніше до пред'явлення позову з письмовою вимогою про повернення боргу до [PERSON] вона не зверталася. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. [PERSON] в судовому засіданні спочатку пояснював, що ніяких грошей у [PERSON] він не брав, розписки не писав, почерк в розписці не його. Після відібрання зразків почерку від [PERSON] для проведення почеркознавчої експертизи, заявленої позивачем, відповідач покази змінив та пояснив, що дійсно розписку писав він. Про це йому нагадала його дружина, яка вдома знайшла копію даної розписки. Про те що писав розписку забув, так як писав тоді її в нетверезому стані. Писав розписку не для [PERSON], а для [PERSON], в якого хотів позичити гроші, але останній йому в цьому відмовив і повернув розписку на наступний день дружині [PERSON], яка поклала її в папку, де був і договір на погріб. Папку з розпискою та документами на погріб він забув у [PERSON] вдома ще в 2003 році, коли їздив до неї в гості. Також, відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заявили клопотання про застосування судом спливу позовної давності, посилаючись на наступні обставини. В борговій розписці від 28.01.2003 року строку повернення боргу не вказано, що не оспорюється і самим позивачем. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. За усною домовленістю між [PERSON] та [PERSON] було визначено строк виконання зобов'язання десь протягом двох років після написання розписки або з моменту пред'явлення позивачем вимоги про повернення коштів. Вперше позивач пред'явила йому усну вимогу в 2004 році біля Царичанської ЦРЛ, потім у 2007 році за місце проживання позивача, потім в 2009 році та в 2010 році біля приміщення Ощадбанку в смт.Царичанка, потім в влітку 2012 року та в січні 2015 року. Отже, вважає, що право позивача на отримання грошових коштів було порушене в 2004 році. Але на думку позивача, встановити точне місце проживання відповідача вона не могла, через що до суду не зверталася. Вважають, що позивач пропустила строк звернення до суду без поважних причин, так як в період з 2004 року по 2015 рік неодноразово зустрічалася з [PERSON], а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що являється сином позивача і в січні 2003 року йому було 13 років. Дійсно в січні 2003 року [PERSON] та [PERSON] під'їхали до їхнього двору на автомобілі зеленого кольору марки "Москвич". Також, він був особисто присутній при розмові його мами [PERSON] та [PERSON], під час якої останній просив в його матері в борг грошові кошти. Потім, він надав [PERSON] ручку та листочок для написання розписки, яку особисто написав сам [PERSON] та віддав її його матері, на що остання передала [PERSON] гроші. [PERSON] обіцяв повернути гроші як можна швидше. [PERSON] на той час знаходився в автомобілі. Мати неодноразово зверталася до [PERSON], щоб він повернув борг. Останній раз, як йому відомо, коли його мати зверталася до [PERSON] було десь рік назад, тобто в 2014 році. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він разом з [PERSON] працював на будівництві у [PERSON] близько 10 років тому. В січні 2003 року він разом з [PERSON] їздив до [PERSON], щоб [PERSON] позичив у неї гроші в сумі 1000 доларів США. Як [PERSON] давала [PERSON] гроші та як останній писав розписку він особисто не бачив. Гроші в сумі 1000 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів США він бачив у [PERSON] після того як він повернувся від [PERSON] Гроші планували повернути з урожаю огородини, на посадку якої [PERSON] і позичав. Чи повертав [PERSON] гроші [PERSON] він не знає Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що ні він нікому не позичав ніяких грошей, ні [PERSON] долари не позичав нікому. Суд, заслухавши сторони, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За правилами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що між сторонами виникли правові відносини, які випливають з договору позики. Сторони при укладанні договору позики дотримались письмової форми договору відповідно до вимог частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Як вбачається з матеріалів справи та встановленому в судовому засіданні, 28 січня 2003 року позивач уклала договір позики з відповідачем [PERSON], про що була складена розписка про позику (а.с.4). Згідно розписки позики [PERSON] взяв в борг 1000 дол. США, що станом на 05.03.2015 року становить 23090 грн., які зобов'язався повернути. За правилом ч.ч.2 та 3 ст.545 ЦПК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документу у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, вирішуючи даний спір, суд бере за основу наявність у позивача оригіналу боргової розписки, так як змінність пояснень відповідача в ході розгляду справи щодо походження вказаної боргової розписки взагалі ставить під сумнів правдивість показів відповідача щодо предмету спору даного позову. Покази відповідача спочатку про те, що боргову розписку він взагалі не писав, а потім що розписку про позику писав, але не для позивача і коштів взагалі у позивача не брав, спростовуються показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], наданими в судовому засіданні. При цьому, відповідачем будь-яких об'єктивних та достовірних доказів в підтвердження відсутності у нього боргових зобов'язань перед позивачем суду не надано. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі якщо в договорі не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У вказаній розписці не зазначено строк повернення боргу, а тому позивач має право вимагати у відповідача повернення боргу у будь-який час. Доводи відповідача та його представника про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав є безпідставні та не обґрунтовані будь-якими достовірним доказами і ґрунтуються лише на заявах самого відповідача, а також з огляду на наступне. Оскільки сторони не погодили в договорі строк повернення позики, такий строк визначається моментом пред'явлення вимоги (ст. 1049 ЦК України). Так як, позивач не зверталась до відповідача раніше із письмовою вимогою про повернення боргу, а відтак, моментом пред'явлення вимоги позивача про повернення коштів вважається звернення до суду з указаним позовом. За таких підстав суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов пред'явлено в межах трирічного строку, встановленого ст.257 ЦК України. Відповідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, суд дійшов висновку, що відсотки за користування грошовими коштами за розпискою від 28 січня 2003 року слід рахувати відповідно до вимог ст.625 ч.2 ЦПК України. Як вбачається з позовної заяви та підтверджено в судовому засіданні позивачем, відповідач взяті на себе боргові зобов'язання належним чином не виконав, а тому сума боргу за розпискою від 28 січня 2003 року в розмірі 23090 грн. підлягає стягненню з відповідача. Крім цього, строк користування відповідачем позикою становить з 28 січня 2003 року по 28 січня 2015 року, а тому 3 % річних від суми боргу за весь період прострочення за договором позики становить 8312 грн. 40 коп., яку також слід стягнути з відповідача. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України судові витрати по справі в сумі 314,03 грн., понесені позивачем при подачі позовної заяви необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved