Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся позивач з вимогами визнати частково недійсним Рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради за №216 від 10 лютого 2004 року в частині надання в приватну спільну часткову власність [PERSON] 1/4 (однієї четвертої) частини квартири [ADDRESS] та скасувати приватизацію в частині надання в приватну спільну часткову власність [PERSON] 1/4 (однієї четвертої) частини квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги аргументовані тим, що позивач нещодавно дізнався про те, що є співвласником квартири під [ADDRESS] , що йому на праві спільної часткової власності належить 1/4 частина вищезгаданої квартири на підставі свідоцтва про права власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 10.04.2004року на підставі рішення №216 від 10.02.2004 року. Виявилось, що заяву про передачу в приватну власність квартири 23 грудня 2003 року подавали батьки позиавча: [PERSON] , [PERSON] та брат [PERSON] , згоди позивача на приватизацію квартири на його ім`я ніхто не питав і позивач був включений до рішення про приватизацію та свідоцтва про право власності на житло лише як особа, яка зареєстрована в квартирі. Тобто заяву про приватизацію квартири подано всупереч п. 5 Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» (із змінами, внесеними згідно з наказом Держжитлокомунгоспу від 05 серпня 1994 року № 72), згідно якого передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначеннях: уповноваженого власника квартири (будинку). На момент, коли здійснювалась приватизація позивач в даній квартирі не проживав спільне господарство зі своїми батьками не вів, так як з 2002 року проживав зі своєю сім`єю за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] , вказує, що його право на приватизацію пов`язано лише з фактом реєстрації в квартирі, а не з фактом проживання у квартирі. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 03.12.2019р. судом прийнято до спільного розгляду у даній цивільній справі зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності визнання права власності на частку квартири. У зустрічному позові [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності визнання права власності на частку квартири, позивачі просили суд визнати частково недійсною скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради. Припинити право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , в рівних частках кожному. Зустрічний позов мотивовано тим, що 10.02.2004 року позивачами було отримано свідоцтво про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 10.02.2004 року на підставі рішення 10.02.2004 року. Співвласниками квартири під [ADDRESS] за вищевказаним свідоцтвом є [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , по 1/4 частці кожен. На момент, коли здійснювалась приватизація [PERSON] (далі відповідач) в даній квартирі не проживав і весь цей час не проживає спільне господарство зі членами сім`ї не веде з 2002 року проживає зі своєю сім`єю по іншій адресі. Позивачі вказують, що 17.09.2019 р. відбулося примусове проникнення до належної позивачам на праві власності квартири державним виконавцем підя час якого позивачі дізналися, що відносно відповідача 28.01.2019року відкрито виконавче провадження № 58214163 і, що на частку квартири, що належить відповідачу буде накладено арешт. Позивачі вказують, що оскільки позивач протягом багатьох років з позивачами не проживає, спільного господарства не веде, відсутні підстави для накладення арешту на вказане майно. Позивачі вказують, що оскільки частка відповідача є незначною порівняно з їхньою не може бути виділена в натурі, він у спірній квартирі не проживає, тому припинення його частки у спільному майні не завдасть істотної шкоди ні йому ні членам його сім`ї. Позивачі простять суд припинити право спільної власності відповідно до ч. 2 ст. 365 Цивільного кодексу України. Крім того, згідно Звіту про оцінку майна, виготовленого ПП «Брусилів-Сервіс» 21.10.2019 року, вартість 1/4 частки вищевказаної квартири становить 57 625,00 гривеньта є незначною та меншою від частки позивачів за зустрічним позовом. Позивачі зазначають, що вони зобов`язуються передати вказану суму в звіті про оцінку відповідачу до ухвалення рішення про припинення права власності. Представник виконавчого комітету ВМР 12.11.2019р. подала до суду відзив, позов не визнає в повному обсязі з наступних підстав вважає, що Виконавчим комітетом законно, на підставі поданої гр. [PERSON] заяви та доданих відповідних документів до неї, виконавчим комітетом було прийнято рішення від 10.02.2004р. №216, зокрема цим рішенням було передано у власність квартиру [ADDRESS] у складі сім`ї з 4-тьох осіб. На момент прийняття рішення, у виконавчого комітету не було підстав відмовити гр. [PERSON] у приватизації спірного житла, оскільки заява була оформлена належним чином, документи, додані до неї в повному обсязі. Крім того, орган приватизації не зобов`язаний перевіряти повноту та достовірність інформації в доданих до заяви документах, оскільки відповідальність за достовірність та повноту інформації у заяві та доданих до неї документах несе заявник. Вважає, що приймаючи рішення про приватизацію спірної квартири, виконавчий комітет ніяким чином не порушив чинне законодавство і своїми діями не порушив нічиїх прав, процедура приватизації відбулась на законних підставах. Представник виконавчого комітету ВМР вказав, що оскільки рішення виконавчого комітету міської ради про приватизацію спірної квартири не є правочином, тому і не може бути визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, застосовуючи правила недійсності правочинів. Представник виконавчого комітету ВМР 12.11.2019р. подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, виходячи з наступного. Як вбачається із позовної заяви, про порушення, на думку позивача, своїх прав, він дізнався «нещодавно». Однак, у заяві про передачу квартири у приватну власність від 23.12. 2003 р. стоять прізвище, ініціали та підпис позивача, що свідчить про його обізнаність та згоду на передачу квартири у приватну власність. Таким чином вважає, що позивач вводить суд в оману, надаючи неправдиві свідчення. Враховуючи те, що вимогу про скасування рішення заявлено лише в 2019 році, то строк позовної давності для оскарження приватизації, яка відбулась у 2004 році вже сплив. Крім того, у матеріалах справи відсутнє клопотання про поновлення строку позовної давності. 19.02.2020року позивач за первісним позовом подав до суду заяву про поновлення пропущеного строку з поважних причин. Зазначив наступне, лише 17.09.2019 коли відбулося примусове проникнення до належної батькам позивача на праві власності квартири під [ADDRESS] державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Макушинським Ю.І. позивач дізнався що відносно нього 28.01.2019 року відкрито виконавче провадження № 58214163 та, що позивачу належить 1/4 вищевказаної квартири відповідно до свідоцтва про право власності на житло. Позивач за первісним позовом в судовому засіданні [PERSON] первісний позов підтримав в повному обсязі, вимоги зустрічного позову визнав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первісного позову не заперечував, вимоги зустрічного позову підтримав в повному обсязі. [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяву про визнання позову, вказали, що дійсно 1/4 частки квартири приватизовано з порушенням законодавства, та не належить позивачу [PERSON] , а дії державного виконавця, щодо арешту майна порушують їх права як співвласників даної квартири. Представник виконавчого комітету ВМР - Ваколюк О.С. в судовому засіданні проти задовлення первісного та зустрічного позову заперечував в повному обсязі Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: 23.12.2003р. Дримановою [PERSON] , [PERSON] [PERSON] подано заяву про передачу на праві приватної ( спільної ) власності на квартириу власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , по 1/4 (однієї четвертої) частини квартири [ADDRESS] ( а. с. 7) Суд бере до уваги, що на момент подання даної заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сімї ( а.с.8), Суд враховує надані позивачем докази на підтвердження того позивач за первісним позовом не проживав в даній квартирі на момент приватизації, оскільки з 2002 року по 2011рік проживав за адресою [ADDRESS] , що підтверджено довідкою виданою квартальним комітетом/ комітетом мікрорайону від 20.09.2019 №999. ( а.с. 9) Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради за №216 від 10 лютого 2004 року вирішено оформити право приватної ( спільної ) власності на квартири з безоплатною передачею у власність в тому числі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , по 1/4(однієї четвертої) частини квартири [ADDRESS] ( а. с. 143-145) Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 10.02.2004р. видане Виконкомм ВМР та даних із технічного паспорту [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить по 1/4 (однієї четвертої) частини квартири [ADDRESS] ( а. с. 4-7) Ухвалою суду від 24.10.2019р. накладено арешт на 1/4 частки квартири [ADDRESS] . ( а.с.25) Ухвалою суду від 03.12.2019 змінено спосіб і порядок виконання ухвали Вінницького міського суду від 24.10.2019р. Заборонено проведення будь-яких видів торгів та прилюдних аукціонів та укладення будь-яких договорів, угод, правочинів стосовно 1/4 частки квартири, що належить [PERSON] , а саме: на 1/4 частку квартири [ADDRESS] та заборонити суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації (перереєстрації) права власності на нерухоме майно до вирішення справи по суті. ( а.с 50-51) Ухвалою сууд від 03.12.2019р. в задоволенні заяви [PERSON] про залучення дло участі у справі в якості третьої особи по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Виконавчого комітету ВМР, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання частково недійсною та скасування приватизації квартири про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету ВМР зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності визнання права власності на частку квартири - відмовлено. Судом з метою повного та об`єктивного розгляду справ досліджувались матеріали інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] . Стосовно вимог первісного позову суд дійшов наступних висновків. Щодо заявленого клопотання представника ВК ВМР про застосування строків позовної давності, оскільки позивачем за первісним позовом пропущено строк на звернення до суду з даним позовом, як вбачається із позовної заяви, про порушення, на думку позивача, своїх прав, він дізнався «нещодавно», однак, що у заяві про передачу квартири у приватну власність від 23.12.2003 р. вказані прізвище, ініціали та підпис позивача, що свідчить про його обізнаність та згода на передачу квартири у приватну власність, таким чином вважає, що позивач за первісним позовом вводить суд в оману, надаючи неправдиві свідчення враховуючи те, що вимогу про скасування рішення заявлено лише в 2019 році, то строк позовної давності для оскарження приватизації, яка відбулась у 2004 році вже сплив. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-7цс14 від 21.05.2014 року за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позивач за первісним позовом після подання заяви про застосування строків позовної давності скористався своїм правом та подав до суду заяву про поновлення пропущеного строку з поважних підстав, а саме, вказав, що 17.09.2019 коли відбулося примусове проникнення до належної батькам на праві власності квартири під [ADDRESS] державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Макушинським Ю.І. він дізнався що відносно нього 28.01.2019 року відкрито виконавче провадження № 58214163 і про те, що позивачу належить 1/4 частки вищевказаної квартири відповідно до свідоцтва про право власності на житло, на підтвердження чого суду надано постанову від 17.09.2019р. постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Макушинського Ю.І про опис та арешт майна боржника [PERSON] 1/4 частки квартири під [ADDRESS] . ( а.с.105-109) Відтак суд вважає, що причини вказані в заяві про поновлення строку на звернення до суду є поважними, та вважає поновити [PERSON] строк на звернення до суду з даним позовом. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. ч1 ст. 316 ЦК України встановлено, що - правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. ч1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. ч1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ч1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. ч.1 ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання права власності у порядку спадкування за законом, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо, а отже позов підлягає задоволенню. ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Визначаючись щодо вимог первісного позову суд враховує наступне. Відповідно до ст. 1, 4, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Така ж вимога зазначена в п. 5 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, яке було дійсним на час приватизації, затвердженого наказом № 56 від 15.09.1992 Державного комітету України по житлово-комунальному господарству передача займаних квартир здійснюється у приватну та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Проте, заяву про приватизацію квартири було подано всупереч п. 5 Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» (із змінами, внесеними згідно з наказом Держжитлокомунгоспу від 05 серпня 1994 року № 72), згідно якого передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначеннях: уповноваженого власника квартири (будинку). На момент, коли здійснювалась приватизація позивач в даній квартирі не проживав спільне господарство зі своїми батьками не вів, так як з 2002 року проживав зі своєю сім`єю за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . Щодо заперечень представника ВК ВМР щодо того, що оскільки рішення виконавчого комітету міської ради про приватизацію спірної квартири не є правочином, тому і не може бути визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, застосовуючи правила недійсності правочинів. Частиною першою статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до частини десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються недійсними в судовому порядку. Проте як передбачено приписами частини першої статті 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, в даному випадку оспорюване рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради за №216 від 10 лютого 2004 року є правовим акт індивідуальної дії. Згідно з частиною першою статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відтак враховуючи вищевказане, виконавчим комітетом Вінницької міської ради, який здійснював передачу квартири у власність громадян не було враховано п. 5 Положення про порядок перед квартир (будинків) у власність громадян, затверджений наказом Держкомунгоспу 15.09.1992 року № 56, відповідно до якого передача займаних квартир (будинки здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову )власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 1 8 і більше років) членів сім`ї обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку) та ґрунтувались в даному випадку право позивача на приватизацію пов`язано лише з фактом реєстрації його в квартирі, а не з фактом проживання у квартирі. Вирішуючи питання щодо підстав задоволення позову суд враховує загальні способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені статтею 16 ЦК України, та бере до уваги право позивача на вибір способу захисту цивільного права специфіку права та характер його порушення. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, дійшов висновку про те, що первісний позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі. Вважає визнати частково недійсним Рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради за №216 від 10 лютого 2004 року в частині надання в приватну спільну часткову власність [PERSON] 1/4 (однієї четвертої) частини квартири [ADDRESS] та скасувати приватизацію в частині надання в приватну спільну часткову власність [PERSON] 1/4 (однієї четвертої) частини квартири [ADDRESS] . Разом з тим вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають виходячи з наступного. ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 3 ст. 364 ЦК України встановлює, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації Ст. 365 ЦК України передбачено, що, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; Суд бере до уваги, що позивачі за зустрічним позовом вказують, що порушення їх прав виникло 17.09.2019 р. коли відбулося примусове проникнення до належної позивачам на праві власності квартири державним виконавцем під час якого позивачі дізналися, що відносно відповідача 28.01.2019року відкрито виконавче провадження № 58214163 і що на частку квартири, що належить відповідачу буде накладено арешт Позивачі просить суд припинити право власності на 1/4 частку квартири належну відповідача з тих підстав що його частка є незначною та не завдасть шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї. Суд вирішуючи даний спір враховує, що основними нормативно-правовим актами, які регулюють питання припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників є безпосередньо норми ЦК України. Зокрема ст. 365 ЦК України передбачено, що, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; В даному випадку позивачі вказують на те що частка є незначною. З аналізу судової практики вбачається, що поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного тощо, проте, оскільки частка відповідача є рівною частці позивачів вона не може вважатись незначною», що узгоджується з правовим висновком Постанові Верховного Суду України від 24.02.2016р. у справі № 6-2784цс15т відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для припинення права власності на частку квартири, що належить відповідачу-позивачу, необґрунтованість доводів позивачів за зустрічним позовом. Стосовно вимоги про визнання права власності за позивачами на 1/4 частку квартири в рівних частках кожному, суд дійшов наступних висновків. Враховуючи те, що первісний та зустрічний позов є взаємопов`язані між собою та виникли з одних і тих самих правовідносин, та оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та визнання частково недійсним Рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради за №216 від 10 лютого 2004 року в частині надання в приватну спільну часткову власність [PERSON] 1/4 (однієї четвертої) частини квартири [ADDRESS] та скасувати приватизацію в частині надання в приватну спільну часткову власність [PERSON] 1/4 (однієї четвертої) частини квартири [ADDRESS] , відсутні підстави для визнання за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , в рівних частках кожному з підстав припинення права власності на частку квартири відповідно до п.1 .ч. 1 ст. 365 ЦК України, оскільки в даному випадку передумовою для визнання права власності на 1/4 частку квартири, що належала позивачу за первісним позовом, є відповідне рішення ВК ВМР про безоплатну передачу у власність вказаної частки квартири. Таким чином, суд вважає зустрічний позов необґрунтований, повністю непідтверджений матеріалами справи та не підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та вважає стягнути пропорційно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 768, 40 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved