Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

В листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання правочину удаваним. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що 24 квітня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. та зареєстровано в реєстрі під №1085. Зазначає, що договір дарування в дійсності є удаваним правочином, скільки він сплатив відповідачу кошти за придбання вказаної земельної ділянки, тобто фактично майно перейшло у власність позивача шляхом купівлі - продажу. Ухвалою судді Костопільського районного суду Рівненської області відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, про що повідомлено сторони. До початку підготовчого судового засідання, відповідачем через канцелярію суду подано заяву про визнання позову у повному обсязі та прийняття рішення за наявними у справі матеріалами у підготовчому судовому засіданні на підставі ч.3 ст.200 ЦПК України. Просив справу розглядати без його участі. Представником позивача, до початку підготовчого судового засідання, через канцелярію суду подано клопотання про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні без участі позивача та його представника. Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення шляхом прийняття рішення у підготовчому судовому засіданні з наступних підстав. 24 квітня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. та зареєстровано в реєстрі під №1085. Відповідно до п.1.2, 1.3, 1.5 Договору дарування земельної ділянки предметом вказаного договору є земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа земельної ділянки - 0,1 га в межах згідно з планом. Кадастровий номер: 5623410100:05:001:0950. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1552608356234. Відповідно до п.1.4 Договору призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Земельна ділянка вільна від забудови. Згідно з п.1.1 Договору дарування земельної ділянки за цим Договором Дарувальник, передає майно у власність Обдаровуваного безоплатно. Водночас, відповідно до п.2.1 Договору цей дар сторони оцінили у 10544 грн. 82 коп. Згідно з п.2.2. Договору загальна вартість земельної ділянки згідно з Витягом з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки №1522, виданим Відділом у Костопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області 12 квітня 2019 року, становить 10544 грн. 82 коп. Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46639562 від 24.04.2019 року, право власності на земельну ділянку набув позивач. Суд погоджується з твердженням позивача, що насправді між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди та взаємної усної домовленості щодо істотних умов купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, але виключно з метою зменшення податкового навантаження і оптимізації коштів, при оформленні договору купівлі-продажу, та через свою правову необізнаність. Суд прийшов до висновку, що спірний договір дарування в дійсності є удаваним правочином, оскільки позивачем сплачено відповідачу кошти за придбання вказаної земельної ділянки, тобто фактично майно перейшло у власність позивача шляхом купівлі - продажу. Суд наголошує на тому, що воля відповідача була спрямована не на дарування позивачу зазначеної вище земельної ділянки, а саме на її продаж, оскільки позивач та відповідач є зовсім сторонніми особами і до укладення договору не були знайомі. Відповідно до ч.2 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Збирання доказів у цивільній справі не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч.2 ст. 89 ЦПК України, - суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК). Відповідно до ч.1, 2 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно(дарунок) у власність. Договір ,що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування. Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як вказано у п. 25 Постанови Пленуму ВС України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Якщо під час розгляду справи буде встановлено, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. За наслідками розгляду справи, Суд прийшов до висновку, що насправді між сторонами був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, за що відповідач отримав від позивача кошти в сумі 10544 грн. 82 коп. Позивач та відповідач не є родичами чи близькими особами і не були знайомі до укладення вказаного правочину. З метою економії коштів на сплату податків та обов`язкових платежів до бюджету, а також нотаріального посвідчення правочину, позивачем та відповідачем замість договору купівлі-продажу було укаледно договір дарування земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 11 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Оскільки відповідачем до початку підготовчого судового засідання подано заяву про визнання позову у повному обсязі, згідно з приписами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Крім того, враховуючи, що суд дійшов висновків щодо задоволення позову, то з урахуванням положень ч.1 ст.141 ЦПК України, сплата судового збору покладається на відповідача в розмірі пропорційному до задоволених вимог, тобто в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved