Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком.Свої вимоги мотивувала тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер витягу №225984951 від 29.09.2020 року), вона являється власником житлового будинку [ADDRESS] . Її донька (дівоче прізвище [PERSON] ) [PERSON] одружилась 06 травня 2014 року з [PERSON] , [INFO] та шлюб зареєстрували у виконкомі Дулівської сільської ради. Після вступу в шлюб з [PERSON] , на прохання доньки та з метою збереження їхньої сім`ї, вона 30 червня 2017 року зареєструвала відповідача [PERSON] , в своєму будинку, хоча він фактично жодного разу не проживав в її будинку, а проживав у помешканні батьків в с. Дулово Тячівського району де проживає і в даний час. В даному будинку на даний час проживають з дня народження донька [PERSON] , із внуком [PERSON] , [INFO] , та вона як власник будинку. Оскільки відповідач не мав наміру проживати з дружиною та сином, та більш як три роки не спілкується з жінкою, не надавав як і не надає матеріальну підтримку на утримання сина, то її донька звернулась до суду про розірвання шлюбу. 28 січня 2021 року за рішенням Тячівського районного суду шлюб між ними розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру. На підставі викладеного та у зв`язку з тим, що [PERSON] , не є членом сім`ї її доньки, ще до розірвання шлюбу більш як три роки не проживав спільно з дружиною в її помешканні, не приймав участі у ремонтах будинку, не вів та не веде спільного господарство, не піклується про стан будинку, а тому вважає що він втратив право на користування даним будинком. В добровільному порядку він відмовився знятись з реєстрації хоча і вона особисто і її донька просили його, однак він заявив що це його особисте право та він немає часу звернутись у виконком для зняття з паспортної реєстрації. З 2018 по 2020 роки вона намагалася отримати субсидію на житлово- комунальні послуги та отримати субсидії на паливо та певну скидку на вартість електроенергії однак їй повідомили, що субсидії вона отримати не має права оскільки в будинку значиться зареєстрованим як мешканець дворогосподарства її зять [PERSON] . Оскільки відповідач порушує її майнові і житлові права, її право власності, заважає їй вільно володіти, розпоряджатися і користуватися належним їй житловим будинком або відчужити його та отримувати певну соціальну допомогу-субсидію на паливо від держави, а тому просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . 03 вересня 2021 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі та призначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачі своїм правом щодо подачі відзиву на позовну заяву не скористалися. Представник позивачки [PERSON] , в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] , та представник Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явилися про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України, передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №225984951 від 29 вересня 2020 року, позивачка [PERSON] , являється власником в цілій частині житлового будинку [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2180271321244, зареєстрованого на підставі свідоцтва про право на спадщину №2-728 виданого державний нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контор Бенчак М.Т. (а.с.9-10). З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 443 від 03 серпня 2021 року виданої Буштинською селищною радою Тячівського району Закарпатської області вбачається, що до складу сім`ї позивачки [PERSON] , жительки [ADDRESS] , входять: її дочка [PERSON] , та онук [PERSON] . Позивачка є власником даного будинку (а.с.12). Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00031993631 від 05 серпня 2021 року вбачається, що між [PERSON] , яка являється дочкою позивачки [PERSON] , та відповідачем [PERSON] , було укладено шлюб, який рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року розірвано (а.с.16). Із довідки № 444 від 03 серпня 2021 року виданої Буштинською селищною радою Тячівського району Закарпатської області встановлено, що відповідач [PERSON] , дійсно зареєстрований за адресою [ADDRESS] , однак ніколи там не проживав (а.с.13). Відповідно до довідки № 31 від 18 листопада 2021 року виданої Буштинською селищною радою Тячівського району Закарпатської області встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , житель [ADDRESS] , з 2014 року проживає в селі Дулово, за вищевказаною адресою, у будинку своїх батьків (а.с.45). З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] , [INFO] , жительки [ADDRESS] від 11 листопада 2021 року складеного депутатом Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Паканич М.А., вбачається, що позивачка проживає у власному будинку разом з дочкою [PERSON] , та своїм онуком [PERSON] , але прописаний в її будинку [PERSON] , який з 2014 року на території с. Чумальово та в будинку [PERSON] , не проживає та ніхто з мешканців села його не бачив (а.с.46). Статтею 41 Конституції України, визначено, що право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.97 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 та ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. Так, у відповідності до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності і власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку у відповідності до ст. 72 ЖК України. Статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 4 цієї ж статті визначено, що до членів сім`ї власника будинку належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем та ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила встановлені статтею 162 ЖК України, якою встановлюється плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові. Отже, як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] , не проживає в належному позивачці [PERSON] , будинку за адресою [ADDRESS] з моменту його реєстрації, а саме з 2014 року. За таких обставин, оскільки відповідач маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин більше року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачці, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи її законні права та інтереси, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим будинком є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється у день звернення особи та на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачкою при зверненні до суду, підлягають стягнення з відповідача.

Outcome: approved