Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року і по теперішній час. Свою заяву заявник мотивує тим, що з народження він проживав та був зареєстрований за адресою: Луганська обл., м.Стаханов . В м . Стаханов він навчався у школі, перебував на військовому обліку. У вересні 1993 року він був документований паспортом зразка СРСР. У період з 1998 року по 2003 рік він навчався у Харківському національному університеті ім.В.Н.Каразіна, отримавши диплом магістра. З 01.07.2003 року по 31.12.2003 року він працював в Інституті монокристалів НАН України, з 12.01.2004 року по 31.08.2004 року працював в інституті сцинтиляційних матеріалів НАН України. В подальшому працював неофіційно, оскільки не міг влаштуватись на роботі. У 2014 році він був змушений разом з батьками змінити місце проживання в зв`язку з воєнними діями, спочатку проживали в м .Запоріжжя , на даний час мешкають у м.Києві. Як зазначає заявник, паспорт громадянина України нового зразка він не зміг отримати в зв`язку з навчанням та роботою, пізніше паспорт зразка СРСР він втратив, а в подальшому не зміг оформити паспорт за місцем реєстрації через військові події. В грудні 2018 року він звернувся з заявою до Деснянського РВ ЦМУ ДМС про видачу паспорта, однак, йому повідомили про необхідність надання рішення суду про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що у будь-який інший спосіб встановити факт його проживання неможливо, заявник просить задовольнити його вимоги. В судовому засіданні заявник та його представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від представника заінтересованої особи Адамишина А.В. надійшли письмові пояснення на заяву, в якій представник заінтересованої особи проти задоволення заяви не заперечує та просить розглянути справу в його відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника заінтересованої особи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Тобто, особи, які визначені у п. 1 ч. 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, а зазначені у п. 2 з 13 листопада 1991 року. Відповідно до абз. 6 п.п. «в» п. 10 Положення та відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону для встановлення належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (або одним із них) або законним представником, подає один із таких документів: судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. В силу ст. 17 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Згідно із п. 3 ч. 2 ст.9 Закону України «Про громадянство України» безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Згідно пп. а, б п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001р. № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту, які проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 р. або 13.11.1991 р. Судом встановлено, що заявник [PERSON] народився [INFO] в м.Брянка Ворошиловоградської області. Його батьками є [PERSON] та [PERSON] що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.6-7). 16.06.1992 року заявник закінчив загальноосвітню середню школу № 11 м.Стаханова Луганської області та отримав атестат про неповну середню освіту (а.с.16). З копії свідоцтва про народження також вбачається наявність відмітки про видачу заявнику паспорта 29.09.1993 року, що також підтверджується копією паспорту на ім`я заявника зразка СРСР, виданого 29.09.1993 року Відділом внутрішніх справ м.Стаханова Луганської області. З відмітки у паспорті вбачається, що заявник мав реєстрацію у вищевказаному місті (а.с.8-9). 03.02.1994 року заявника було взято на військовий облік у м.Стаханов Луганської області, про що свідчить копія посвідчення про приписку до призивної дільниці серії [NUMBER]. З даного посвідчення вбачається, що у 2001 році заявнику надавалась відстрочка від проходження служби для продовження навчання (а.с.21-24). У 2002 році заявник закінчив Харківський національний університет ім.В.Н.Каразіна та отримав 05.07.2002 року диплом бакалавра серії [NUMBER] (а.с.17-18). 09.04.2003 року Стаханівською об`єднаною державною податковою інспекцією заявнику було видано картку фізичної особи-платника податків (а.с.12). 01.07.2003 року заявнику була заведена трудова книжка, відповідно до якої заявник з 01.07.2003 року по 31.12.2003 року працював в Інституті монокристалів НАН України, з 12.01.2004 року по 31.08.2004 року працював в Інституті сцинтиляційних матеріалів НАН України (а.с.13-15). 07.07.2003 року заявник закінчив Харківський національний університет ім.В.Н.Каразіна і отримав диплом магістра серії ХА № 23179164 (а.с.19-20). Також, згідно архівної довідки Інституту сцинтиляційних матеріалів НАН України від 10.11.2015 року № 03-20/838, заявник працював у вказаній установі з 12.01.2004 року по 31.08.2004 року (а.с.25). До даної архівної довідки надано копію особової картки працівника, анкети наукового працівника, а також контракту від 23.06.2003 року на ім`я заявника (а.с.26-30). З копії паспортів батьків заявника вбачається, що його мати [PERSON] та батько [PERSON] з 15.11.1984 року постійно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.31-37). Згідно довідки від 25.01.2019 року № 3003-5000020449 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявник має місце реєстрації: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] (а.с.39). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт постійного безперервного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року і по теперішній час. Встановлення факту постійного проживання на території України станом на час оголошення незалежності України і по теперішній час заявнику необхідно для отримання паспорта громадянина України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про захист прав заявника і вважає, що без встановлення факту постійного проживання на території України заявник не може отримати паспорт громадянина України, останній у повному обсязі обґрунтував свої вимоги та підтвердив їх письмовими доказами, а отже є всі підстави для задоволення його заяви. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved