Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

В жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому, посилаючись на норми ст. ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на його користь 25624,47 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13 червня 2008 року між позивачем та [PERSON] укладено договір б/н, за заявою та умовами якого відповідачу надано кредит в національній валюті України - гривні на суму 7000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та передбачено порядок та умови погашення кредиту, заборгованості по кредиту, сплаті нарахованих відсотків, комісії та інших витрат. У зв'язку з неналежним виконанням фінансового зобов'язання за кредитним договором станом на 09 вересня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 25624,47 гривень, яка у добровільному порядку не погашена. Відповідно до ст. 201 ЦПК України ухвалою суду від 27 грудня 2013 року провадження у справі було зупинено до розгляду Краснопільським районним судом Сумської області справи за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання кредитного договору недійсним /ас. 67/, та відновлено ухвалою суду від 21 січня 2014 року /ас. 76/. До початку судового розгляду відповідач надала заперечення на позов та звернулася до суду з зустрічною позовною заявою про визнання кредитного договору недійсним, обґрунтовуючи тим, що з нею перед укладенням договору про надання споживчого кредиту не була проведена переддоговірна робота відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», перед підписанням кредитного договору не було надано інформацію про умови кредитування, загальної вартості за весь термін кредитування та його сукупної вартості, вважає, що було порушене її право шляхом введення її в оману, а кредитний договір укладено з використанням нечесної підприємницької практики. Позивач в судове засідання не прибув, до суду факсимільним зв'язком надійшла заява за підписом представника за довіреністю Старовойтової О.О. в якій вона просила розглядати справу за відсутності представника Банку, підтримала позовні вимоги про стягнення заборгованості та заперечила проти задоволення зустрічного позову, просила у його задоволенні відмовити за необґрунтованістю, посилаючись на те, що за кредитним договором, який складався з заяви, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів позивач за зустрічним позовом була ознайомлена та з ним погодилася, що підтверджується її підписами, після чого отримала картку 26 червня 2008 року та починаючи з 08 липня 2008 року почала активно нею користуватися, а з грудня 2008 року не внесла чергового платежу та вийшла на прострочку остаточно. Отримавши кошти та використавши їх, [PERSON] фактично визнала наявність кредитних правовідносин і підтвердила, що істотні умови узгоджено, добровільно погашала кредит та відсотки за користування кредитом, жодних скарг чи незгоди до Банку не надходило. У послідуючому просила відмовити в зустрічному позові у зв'язку із пропуском позовної давності, оскільки позивач дізналася про своє порушене право в момент укладання договору, тобто 13 червня 2008 року, термін якого сплив 14 червня 2011 року. /ас. 125-130, 140/. Представник відповідача - позивача [PERSON] в судовому засіданні одночасно підтримував заявлений зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним, спочатку заперечував проти основного позову у повному обсязі, згодом визнав частково, просив застосувати правовідносини цивільного законодавства щодо зменшення розміру нарахованих відсотків, комісій та штрафів, визнавши за довірителем лише 7000 грн. заборгованості по тілу кредиту та 3500 грн. за прострочення платежів, остаточно виклав позицію щодо застосування до позовних вимог первісного позову строк позовної давності. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши наявні в справі письмові докази, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судових засіданнях суду першої інстанції встановлено, що 13 червня 2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідачу наданий кредитний ліміт в сумі 7000,00 грн., базовою процентною ставкою 3 % з розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Порядок погашення заборгованості за кредитним лімітом може проводитися як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і списанням банком коштів з платіжної карти /копії ас. 6-14/. Відповідно до п. 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг (далі по тексту - Умови) встановлено, що Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна з сторін не проінформує іншу сторону про припинення договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Згідно п. 6.5 Умов [PERSON] зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, відсоткам за його використання, по перерахунку кредитного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Пунктом 8.6 Умов, при порушенні клієнтом строків платежу з будь-якого грошового зобов'язання, передбачених договором більше ніж на 120 днів він сплачує Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. За п. 5.5.1 за несвоєчасне виконання боргових зобов'язань держатель сплачує відсотки за підвищеною процентною ставкою або додаткову комісію, розміри яких визначені Тарифами. Комісія за несвоєчасне погашення заборгованості при виникненні просточки на суму більше 50 грн. складає 1% від загальної суми заборгованості, але не менше 10 грн. в місць. Відповідно до копій свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи та витягу зі статуту Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», Банк змінив організаційно правову форму та тип і є правонаступником товариства з обмеженою відповідальністю комерційний банк «Приватбанк» та закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» /ас. 18-22/. З розрахунку заборгованості /ас. 4-5/ вбачається, що станом на 09 вересня 2013 року виникла заборгованість у сумі 25624,47 грн., що складається з: 7160,16 грн. заборгованості за кредитом; 15317,91 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 1450,00 грн. простроченої комісії; штрафів: 500,00 грн. фіксованої частини та процентної складової 1196,40 грн. Як вбачається з розрахунку заборгованості відсоткова ставка вирахувана в розмірі 24, 4 % річних, тоді як відповідно до договору вона становить 36 % річних, тобто за користування кредитом нарахована зменшена відсоткова ставка на користь відповідача - позивача [PERSON] Аналізуючи зустрічні позовні вимоги про визнання укладеного кредитного договору недійсним, суд звертає увагу сторін на те, що в якості підстав для такого визнання [PERSON] посилається на укладення його з порушенням вимог ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Своїм підписом на заяві відповідач засвідчила, що вона ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, які їй були надані у письмовому вигляді, відповідно до яких повинна виконувати зобов'язання у випадку та з моменту дії договору, усвідомлює наслідки та обсяг своєї відповідальності, а тому її посилання на недотримання Банком норм ЗУ «Про захист прав споживачів» як на підставу визнання договору недійсним є недоведеними. Своїм підписом відповідач підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування у Банку. Положеннями глави 19 ЦК України визначається позовна давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та визначається загальна позовна давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Відповідач [PERSON] з дня укладення кредитного договору мала фізичну можливість звернутися до Банку та суду з позовом про визнання правочину не дійсним, але звернулася лише після звернення до суду ПАТ КБ «Приват Банк», що свідчить про її вільний намір на вчинення правочину в момент його укладення. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин, які існували на момент вчинення правочину, щодо яких помилилася сторона правочину в момент написання заяви про видачу кредиту. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, враховуючи межі позовних вимог та їх суть, правові підстави і правову позицію позивача та його представника за зустрічним позовом в судовому розгляді справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, не ґрунтовані на нормах матеріального права, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню, підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає. При цьому суд звертає увагу сторін на те, що заявлені нею підстави для визнання оспорюваного договору недійсним свідчать лише про намагання [PERSON] будь-яким чином ухилитись від виконання взятих на себе цивільних зобов'язань. Натомість, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача ПАТ КБ «Приват Банк» за основним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Вирішуючи позов на користь ПАТ КБ «Приват Банк», суд виходив з того, що правовідносини, що склалися між сторонами, є договірними і врегульовані статтями 526, 527, 530, 610-611, 625, 634, 1049, 1054 ЦК України. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховувалися як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому, проценти які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через не співмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Відповідач була ознайомлена з умовами договору і відповідальністю, яка наступає у випадку неналежного виконання зобов'язань, погоджувалася з цими умовами та порядком нарахування відсотків, комісії, штрафів у випадку невиконання умов договору, порушила грошове зобов'язання. Суд погоджується з розрахунком позивача і вважає за можливе покласти його в основу судового рішення, оскільки відповідач не надала суду належних і допустимих доказів у спростування позовних вимог, чим не виконала вимоги ст.ст.10, 58-59 ЦПК України. Судом таких доказів не встановлено і при розгляді справи. Підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання відповідно до ст. 617 ЦК України судом не встановлено, тому суд вважає первісний позов про стягнення заборгованості обґрунтованим, порушене право позивача підлягає захисту, а позов задоволенню у повному обсязі. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України відповідно до п.1.1. Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 253 грн. 86 коп. сплаченого судового збору.

Outcome: approved