Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною 15 липня 2013 року, номер в реєстрі 4724, з пропозицією звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . При цьому позивачка посилається на те, що 12.02.2020 року нею було отримано за місцем проживання постанову заступника начальника Відділу Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) Гончаренко А.В. від 06.02.2020 року про відкриття виконавчого провадження у ВП№61167781. З постанови позивачка дізналася про існування виконавчого напису, вчиненого 15.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною. З вказаним виконавчим написом позивачка незгодна, оскільки у період з 2008 по 2011 рік нею здійснювалось погашення заборгованості за кредитним договором, на примусове виконання якого вчинений виконавчий напис, а тому [PERSON] зазначає, що вказана у оскарженому виконавчому написі сума заборгованості не лише не відповідає ознакам безспірності, а взагалі не відповідає дійсності, оскільки ця сума заборгованості значною мірою погашена позивачкою на користь банку у добровільному порядку. Враховуючи вищезазначені обставини, позивачка була вимушена звернутись до суду з даним позовом. Адвокат позивачки - Племениченко Г.В. до судового засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, надав згоду на ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились, повідомлялись про місце, день і час явки за викликом суду належним чином, заяв по суті справи до суду не надали, від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. З огляду на викладене, суд доходить висновку про наявність передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України підстав для проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 15.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис (надалі - виконавчий напис), номер в реєстрі 4724, з пропозицією звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності громадянці [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] для погашення заборгованості позивача перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 536 887,22 гривень (66 956.99 доларів США). Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 08.06.2019 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Позивачем вказано та учасниками справи не спростовано, що оскаржений у справі виконавчий напис було вчинено у зв`язку із укладанням позивачем з Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» кредитного договору від 26.06.2008 року №ML-507/048/2008 (далі - кредитний договір). Відповідно до тексту оскарженого позивачем виконавчого напису, правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» Пунктом 4 частини №1 «Базові умови кредитування. Визначення термінів» кредитного договору, сума кредиту та нарахованих процентів щомісяця погашається рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору. Розмір кредиту складає 60 779 доларів США 82 цента, дата остаточного повернення Кредиту - 26.06.2035 року (п.2 кредитного договору). Таким чином, позивачу був наданий кредит на строк 27 років (з 26.06.2008 року по 26.06.2035 року), що дорівнює 324 місяця. Відповідно до тексту виконавчого напису, за цим документом стягується заборгованість за 24 повних місяця (з 26.06.2008 року по 01.07.2010 року). Також, зазначено, що строк платежу за договором іпотеки настав 03.07.2013 року. 25.01.2010 року АТ «ОТП Банк» на адресу позивача була направлена досудова вимога про погашення заборгованості за кредитним договором, яка була отримана позивачем 28.03.2010 року, що підтверджено розпискою позивача на тексті цієї вимоги. Вимога містила посилання на обов`язок позивача здійснити повне погашення всієї заборгованості за кредитним договором в сумі 60 181,43 долар США протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Таким чином, направленням указаної письмової вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, банк змінив строк виконання основного зобов`язання. Вказана правова позиція викладена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.19 (ЦПК) у справі № 604/156/14-ц, від 27.03.19 (ЦПК) - № 200/15135/14-ц, від 05.12.18 (ЦПК) - № 725/4674/15-ц Згідно із ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи наведені вище обставини, суд погоджується з доводами позивача про те, що строк позовної давності до вимоги про стягнення з позивача суми коштів у розмірі 60 181,43 долара США (у виконавчому написі вказана сума у розмірі 60 115,25 доларів США) сплинув через три роки після отримання ним вимоги банку про дострокове повернення всієї суми заборгованості, а саме - 28 березня 2013 року. Отже, виконавчий напис був вчинений щодо заборгованості, за якою сплинув на момент вчинення цього напису строк позовної давності. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Аналогічні вимоги до вчинення виконавчого напису містить Порядок вчинення нотаріальних дій, затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Відповідно до Рішення Першого сенату Конституційного Суду України від 01.07.2020 року у справі № 3-239/2019(5444/19) у справі за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю „Укркава" щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини першої статті 88 Закону України „Про нотаріат" - наведені вище положення частини першої статті 88 Закону, відповідно до яких нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між юридичними особами - не більше одного року, є чіткими, зрозумілими та однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування, тому застосування оспорюваних положень Закону особами (органами), діяльність яких ґрунтується на принципі верховенства права, жодним чином не призводить до протиправного позбавлення права власності. Одночасно, суд звертає увагу на те, що відповідно до наявних у справі квитанцій з печатками (штампами) банківської установи про прийняття коштів у період з 2008 по 2011 рік позивач здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема нею були зроблені наступні платежі: 26.07.2008 року на суму 700 доларів США, 23.08.2008 року на суму 700 доларів США, 13.09.2008 року на суму 1400 доларів США, 26.11.2008 року на суму 700 доларів США, 26.12.2008 року на суму 650 доларів США, 26.01.2009 року на суму 700 доларів США, 26.02.2009 року на суму 3 652 гривні та 200 доларів США, 26.03.2009 року на суму 5 363.05 гривень, 29.04.2009 року на суму 5 362.73 гривні, 28.05.2009 року на суму 688 доларів США, 26.06.2009 року на суму 687.12 доларів США, 29.07.2009 року на суму 688 доларів США, 26.08.2009 року на суму 700 доларів США, 28.09.2009 року на суму 600 доларів США, 29.09.2009 року на суму 100 доларів США, 26.10.2009 року на суму 542 долара США, 26.11.2009 року на суму 707 доларів США, 26.01.2010 року на суму 200 доларів США, 16.02.2010 року на суму 183 гривні, 16.03.2010 року на суму 124 долара США, 01.08.2011 року на суму 1000 гривень. Згідно вказаних документів, у період, що вказаний у виконавчому написі. позивачем було сплачено на погашення заборгованості за кредитним договором 10 086,12 доларів США та 14 560,78 гривень. Натомість, як вказує позивач, у виконавчому написі зазначена сума заборгованості у розмірі 60 115,25 доларів США (залишок заборгованості за кредитом), а загальна сума заборгованості за кредитом відповідно до кредитного договору складає 60 779 доларів США 82 цента (пункт 4 частини №1 «Базові умови кредитування. Визначення термінів» кредитного договору). Отже, при вчиненні виконавчого напису не були враховані та взяті до уваги суми коштів, сплачені позивачем у період, за який проводиться стягнення (з 26.06.2008 року по 01.07.2010 року) на загальну суму 10 086,12 доларів США та 14 560,78 гривень. За ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Надаючи оцінку тому, чи є вказана у виконавчому написі заборгованість безспірною в розумінні вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат», суд враховує відповідні правові позиції, сформовані Верховним Судом при розгляді аналогічних справ. Так, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.19 (ЦПК) у справі №137/1666/16 зазначено, що для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Тотожна правова позиція викладена у Постановах ВП ВС від 16.05.2018 (ЦПК) у справі №320/8269/15-ц, від 15.01.2020 (ЦПК) № 305/2082/14-ц. Друга з вказаних постанов наведена Верховним судом у Дайджесті судової практики Великої Палати Верховного Суду Рішення, внесені до ЄДРСР за період з 01.02.2020 по 29.02.2020. З урахуванням викладеного, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірності заборгованості боржника згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів (затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172). Вказана правова позиція наведена у Постановах ВП ВС від 27.03.2019 по справі №137/1666/16-ц, від 15.01.2020 по справі №305/2082/14-ц, від 23.06.2020 (ЦПК) у справі №645/1979/15-ц З огляду на наведене, суд доходить висновку про те, що вказана у виконавчому написі заборгованість не є безспірною, не мала ознак безспірності станом на дату вчинення цього виконавчого напису, докази відсутності безспірності заборгованості були надані позивачем до матеріалів справи, відповідачем та третьою особою не спростовані, а отже - підлягають врахуванню судом при розгляді даної справи. Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.7 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При таких обставинах суд вважає позовні вимоги [PERSON] доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved