Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

В листопаді 2020 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по зарплаті. 15.12.2020 р. на усунення недоліків позивачем було подано уточнену позовну заяву. В позові зазначив, що по 02.07.2020 року працював на ТОВ «СРЗ» після чого, його було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За цей період йому нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, проте в день його звільнення з ним не було проведено повний та остаточний розрахунок. У зв`язку із чим просив стягнути заборгованість по заробітній платі в розмір 7348,61 грн. та нарахований середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати з 02.07.2020 р. по 15.12.2020 р., який становить 25000 грн. Відповідно до ухвали суду від 18.12.2020 року по справі відкрито провадження за правилами глави 10 ЦПК України, тобто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Судовим повідомленням, відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "СРЗ" своєчасно і належним чином повідомлений про розгляд справи у спрощеному порядку. У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву подав. У відзиві на позовну заяву вказав, що не заперечує проти того, що сторони перебували у трудових відносних до 02.07.2020 р. 14.01.2021 р. на рахунок позивача була перерахована заробітна плата в розмірі 7348,61 грн. у зв`язку із чим у підприємства відсутня заборгованість перед позивачем по заробітній платі. Відповідач заперечував проти задоволення позову в повному обсязі вказуючи на відсутність предмету спору оскільки заробітна плата позивачу виплачена14.01.2021 р. А також вказав, що позивач 02.07.2020 р. в день звільнення не працював, а перебував у відпустці без збереження заробітної плати та відповідного звернення в розумінні ч. 1 ст. 116 КЗпП щодо виплати всіх належних сум при звільненні до ТОВ «СРЗ» не подавав, у зв`язку із чим розрахунок в день звільнення проведено не було. Тобто затримка розрахунку з Позивачем сталася не з вини відповідача. Тому у Відповідача відсутній обов`язок по виплаті середнього заробітку. Про відсутність такого обов`язку посилався на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020р. у справі № 682/3060/16-ц. \~ Позивачем відповідь на відзив не подано. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про таке. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України - \~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З трудової книжки [NUMBER] вбачається, що [PERSON] наказом №74 від 28.05.2020 р. прийнято до ТОВ «СРЗ» на посаду слюсаря - ремонтника 3 розряду, після чого він працював на підприємстві. Наказом №78 від 02.07.2020 року був звільнений з підприємства за \~ст. 38 КЗпП України\~за власним бажанням\~ (а. с.4). Як вбачається з розрахункового листка за липень 2020 р. борг [PERSON] по заробітній платі складає 7348,61 грн. ( а. с. 7). Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з\~ст. 115 КЗпП України\~заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої\~ст. 47 КЗпП України\~визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у\~ст.116 КЗпП України. Згідно з вимогами ч. 1\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як встановлено судом з наявних у справі доказів, позивач в день звільнення - 02.07.2020 не працював, оскільки перебував у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується наказом №162/к/опт. від 02.07.2020 р.(а.с.25). В матеріалах справи доказів пред`явлення відповідачу вимоги про розрахунок з 02.07.2020 р. по день пред`явлення позову не міститься. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 27.01.2020 у справі №682/3060/16-ц (провадження №61-23170сво18) висловив такий правовий висновок про застосування норми права: ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,\~слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена\~ст.116 КЗпП України\~(якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі\~ст.117 КЗпП України\~наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за\~ст.117 КЗпП України\~настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у\~ст.116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган). Відповідно до ч. 5 та ч.6\~ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно ч.4\~ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як зазначено вище, позивач в день звільнення - 02.07.2020 р. не працював, відтак, враховуючи наведені приписи ст. 116 КЗпП України, розрахунок з ним повинен був проводитись не у день звільнення, а наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином на час звернення позивача до суду у відповідача був відсутній обов`язок сплати нарахованих сум, які належали йому до виплати, оскільки вимога відповідно до ст.116 КЗпП роботодавцю позивачем в період з 02.07.2020 р. по день звернення із даним позовом до суду не пред`являлась. З повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що відповідач отримав копію позовної заяви позивача 29.12.2020 р. (а.с.16). За таких підстав, відповідач отримавши позовну заяву 29.12.2020 р. мав обов`язок наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги тобто 30.12.2020 р. виплатити всі суми, які йому належать. Проте суд враховує, що такий розрахунок відповідачем не було виконано у визначений законом строк 30.12.2020 р., оскільки як вбачається з платіжного доручення №59 від 14.01.2021 р. позивачу виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 7348,61 грн. лише 14.01.2021 р. (а.с. 27,28). Доказів, що затримка розрахунку відбулась не з вини відповідача останнім не надано. Таким чином відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за\~ст.117 КЗпП України\~у відповідача настала з 30.12.2020 р. тобто з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви 29.12.2020р. до фактичної виплати заробітної плати 14.01.2021 р. Натомість позивач заявив вимогу про стягнення середнього заробітку з відповідача за обмежений період - з 02.07.2020 р. по 15.12.2020 р. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи, що на день ухвалення рішення заборгованість по заробітній платі в розмірі 7348,61 грн. позивачу виплачена і враховуючи, що за період з 02.07.2020р. по 15.12.2020р. обов`язок відповідача з виплати позивачу його середнього заробітку відсутній, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при звернення до суду заявлено дві вимоги: про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 7348,61 грн. та середнього заробітку за період затримки розрахунку в розмірі 25000 грн. Згідно\~ст. 5 ч. 1 п. 1 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі лише у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, висунута позивачем вимога щодо стягнення середнього заробітку за своєю суттю не відноситься до заробітної плати, тому повинна бути оплачена судовим збором. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, яка міститься у постанові від 30 січня 2019 року № 910/4518/16, згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюються на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в усіх судових інстанціях. За вимогою про стягнення про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі\~ст.5 Закону України «Про судовий збір», а за вимогою про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку ставка судового збору за позов майнового характеру, поданого фізичною особою зокрема складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить о 2020 році -\~840,80 грн. Таким чином, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку, судовий збір відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладається на позивача, оскільки ним при звернення до суду його не сплачено, суд відповідно стягує його за рішенням суду. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved