Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення ідеального розміру часток у праві спільної часткової власності на квартиру та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі свідоцтва про права власності на житло від 30.08.1993 року, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та померлому [PERSON] . Під час реєстрації в реєстрі прав власності долі співвласників визначені не були. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] та на випадок своєї смерті зробив заповіт, відповідно до якого усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів - [PERSON] , [INFO] , а належну йому на праві приватної власності частку квартири [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат, заповів [PERSON] , [INFO] . Позивач в установленому законом порядку звернувся до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування, однак йому було відмовлено. У зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав, тому просить суд, визнати розмір ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та за померлим [INFO] , [PERSON] по ј частки та визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири, загальною площею 63,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13.04.2020 р. позовна заява залишена без руху, позивачеві надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16.04.2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження. Роз`яснено відповідачам право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Позивач надав до суду заяву з клопотанням розглянути справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав, просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяви з клопотанням розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги визнали, не заперечували проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані письмові докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про права власності на житло від 30.08.1993 р., що зареєстровано за № 8011. Частки у праві спільної приватної власності не визначені. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 134221412 від 14.08.2018 р. квартира [ADDRESS] , загальною площею 63 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції. Після його смерті відкрилася спадщина та [INFO] . Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №356/2019 щодо майна померлого [INFO] . [PERSON] . Згідно з заповітом, посвідченим 01.06.2018 р. державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Ашла О.К. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-292, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження: усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів - [PERSON] , [INFO] , а належну йому на праві приватної власності частку квартири [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат, заповів [PERSON] , [INFO] . Постановою державного нотаріуса Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори, [PERSON] від 24.01.2020 р., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири [ADDRESS] , яку набуто останнім в результаті реалізації права на приватизацію, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.08.1993 року, що зареєстровано за № 8011, у зв`язку з тим, що не визначені частки у праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Для визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом позивачу [PERSON] необхідно встановити розмір частки співвласників. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Згідно зі ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Згідно п. 224 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004р.№ 20/5 нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, закріпленої в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р., де зазначено, що відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у справі спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності. Беручи до уваги наведене, а також положення ст. 372 ЦК України, вбачається, що у спірних правовідносинах поділ спільного майна у позасудовому порядку шляхом укладання відповідної угоди між співвласниками є неможливим у зв`язку із смертю одного з них. Відповідно до п.п. 6, 7 ч. 3.4 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Виходячи із законодавчо встановленої рівності часток кожного із співвласників спільної сумісної власності, відсутності підстав для неприйняття, визнання позову, суд приходить до висновку, що частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності є рівними і мають становити 1/4 частку кожного співвласника, що відповідає 1/4 часток квартири [ADDRESS] , кожному. Враховуючи вищевикладене, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті його батька, то суд дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] .

Outcome: approved