Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з врахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним рішення Новгород-Сіверської міської ради від 17 січня 2012 року в частині затвердження документації з землеустрою та про безкоштовне передання у власність [PERSON], [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та державний акт про право приватної власності на земельну ділянку серії ЯМ №886407 від 26.06.2012 року, зареєстрований в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю на право постійного користування землею, договорів оренди за №742360001001849. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що їй на праві власності належить будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі, які проживають за адресою: [ADDRESS], є суміжними землекористувачами. В 2013 році [PERSON] була виготовлена технічна документація з землеустрою, з якої позивач дізналася, що з її користування виявилася виключеною частина земельної ділянки, яка фактично перебуває в її користуванні. При виготовленні технічної документації з землеустрою відповідачам було прийняте рішення збільшити межі фактичного землекористування за рахунок земельної ділянки, яка перебуває в користуванні [PERSON], оскільки на межі розташований належний відповідачам сарай, від стін якого слід відступити 1 метр для обслуговування сараю. Позивач вказувала, що всупереч Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі орган місцевого самоврядування прийняв рішення про передачу відповідачам у власність земельної ділянки при тому, що межі земельної ділянки не були погоджені з суміжним землевласником - позивачем, встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки не здійснювалося. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Незаконність рішення суду апелянт обгрунтовує невідповідністю висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову фактичним обставинам справи, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права. Апелянт посилається, що в ході розгляду справи з'ясовано, що при виготовленні технічної документації установою, що здійснювала кадастрову зйомку, змінено реально існуючі межі суміжних земельних ділянок, що підтверджується відмінністю в конфігурації земельної ділянки відповідачів згідно з Генеральним планом земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], викопіровкою з плану кварталу з однієї сторони та кадастровим планом і актом погодження зовнішніх меж по лінії А-Б точки 1-2-3 з іншої сторони, поясненнями щодо причини зміни конфігурації земельної ділянки по межі. [PERSON] також вказує, що в акті визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] відсутній її підпис про погодження зовнішніх меж, за наявності межового спору цей спір не вирішений у відповідності до вимог ст.159 ЗК України. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від третього листопада 2000 року [PERSON] належить жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами, які знаходяться на земельній ділянці міської Ради в [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 21 травня 1999 року [PERSON] та [PERSON] стали власниками жилого будинку [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці Н-Сіверської міської Ради площею 600 кв. метрів. Відповідно до ст.30 ЗК України (в редакції, чинній до 1 січня 2002 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Відповідно до статей 27, 31 ЗК України припинення права користування земельною ділянкою, а також її вилучення в передбачених законом випадках проводилося у межах населених пунктів за рішенням відповідної Ради народних депутатів. У разі відмови власника землі або землекористувача дати згоду на вилучення (викуп) земельної ділянки або у разі відмови місцевої Ради народних депутатів у її вилученні ці питання підлягали вирішенню у судовому порядку. Відповідно до положень статей 140-142 ЗК України (в редакції, чинній з січня 2002 року) припинення права користування земельною ділянкою за наявності добровільної відмови від права постійного користування, а також при вилученні земельної ділянки зі згоди землекористувача також проводиться на підставі рішення відповідного державного органу, органу місцевого самоврядування в межах їх компетенції. Проте, як встановлено судом першої інстанції, що знайшло підтвердження і в суді апеляційної інстанції, органом місцевого самоврядування рішень про припинення права користування земельними ділянками чи відповідною частиною земельних ділянок, або про вилучення частини земельної ділянки у позивачки з передачею зазначеної частини у користування відповідачам не приймалося. Рішенням п'ятнадцятої сесії п'ятого скликання від 25 грудня 2007 року Новогород-Сіверської міської ради було надано [PERSON], [PERSON] дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та складання державного акту про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS]. В 2012 році відповідачі звернулись до ПП „Елітзем" з заявою про виготовлення технічної документації по складанню державного акта на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0600 га, на підставі якої було виготовлено технічну документацію і видано [PERSON] та [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №886407 від 26.06.2012 року, відповідно до якого відповідачі є власниками по 1/2 частині земельної ділянки площею 0,0600 га, що розташована в [ADDRESS], для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням тринадцятої сесії шостого скликання Новгород-Сіверської міської ради від 17 січня 2012 року було затверджено технічну документацію із землеустрою та передано безкоштовно у власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0.0600 га по [ADDRESS] та видано державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним рішення від 17 січня 2012 року в частині затвердження документації з землеустрою та про безкоштовне передання у власність [PERSON], [PERSON] земельної ділянки, визнання недійсним державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серії ЯМ №886407 від 26.06.2012 року, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем порушення її прав, а саме того, що оскаржуваним рішенням міської ради в неї зменшилась площа земельної ділянки. Проте, такий висновок суду не грунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до п. 2.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (далі Інструкція), яка була чинною на час виготовлення технічної документації на землю відповідачам, межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Виходячи з системного аналізу статей 116, 118 ЗК України, з врахуванням положень підзаконних нормативно-правових актів, передача громадянам у власність земельних ділянок, які перебували у їх користуванні, відбувається в розмірах та межах фактичного користування земельною ділянкою з дотриманням існуючих меж з суміжними землекористувачами. Припинення права користування частиною земельної ділянки чи вилучення її частини, зміна конфігурації існуючої земельної ділянки без зміни її фактичного розміру за відсутності згоди суміжного землекористувача та без прийняття відповідного рішення органу місцевого самоврядування щодо таких змін в користуванні земельною ділянкою не тягнуть за собою набуття права користування земельною ділянкою в змінених розмірах. Проте, як вбачається з матеріалів справи, в порушення зазначеного пункту Інструкції передача земельної ділянки у власність відповідачам відбулася без врахування даних планово - картографічних матеріалів, а при складанні технічної документації із землеустрою на земельну ділянку відповідачів фактично не було винесено в натуру (на місцевість) розмірів земельної ділянки, передбачених проектом відведення із встановленням землевпорядною організацією межових знаків. Сторонами не заперечується факт, що визначена землевпорядним органом при складанні технічної документації частина межі біля сараю відповідачів не відповідає фактичній межі, яка існувала між суміжними земельними ділянками сторін на час набуттями ними у власність нерухомого майна та яка існує і на даний час. Як встановлено судом, проектною організацією межу земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] було змінено в зв'язку з необхідністю врахування нормативів ДБН для обслуговування відповідачами сараю, який ними було побудовано без відповідних документів біля суміжної межі. Сарай в експлуатацію було введено лише в 2013 році вже після отримання у власність земельної ділянки. Таким чином, фактично під час виготовлення технічної документації, в порушення вимог ст.149 ЗК України та Інструкції, передачі у власність відповідачів пропонувалася частина земельної ділянки, яка перебувала у користуванні позивачки, без вирішення питання про вилучення зазначеної частини земельної ділянки в останньої. Рішенням Новгород - Сіверської міської ради тринадцятої сесії шостого скликання від 17 січня 2012 року було затверджено технічну документацію, яку землевпорядним органом було складено з порушенням вимог діючого законодавства, що призвело до порушення прав землекористування позивача. За наявності порушеного права землекористування при проведенні приватизації земельної ділянки суд не вжив заходів щодо його відновлення. Згідно п. „г" ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Оскільки саме внаслідок дій відповідачів не було дотримано будівельних норм при будівництві сараю щодо дотримання відстані між господарською спорудою та межею сусідньої земельної ділянки, то виготовлення технічної документації з врахуванням наявної необхідності у відповідачів для обслуговування господарської споруди за рахунок частини земельної ділянки позивача, не давало підстав для видачі державного акту на частину земельної ділянки, яка перебувала в користуванні у суміжного землекористувача, без її вилучення. За таких обставин, доводи відповідачів щодо компенсації позивачу спірної частини земельної ділянки біля сараю за рахунок їх земельної ділянки в іншій частині не можуть бути підставою для відмови у відновленні порушеного права позивача за відсутності її згоди на це та без вирішення зазначеного питання у визначеному ЗК України порядку органом місцевого самоврядування. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів збільшення земельної ділянки відповідачів за рахунок зменшення площі земельної ділянки позивача, проте судом не враховано доводи останньої, що у власність відповідачам було передано частину земельної ділянки, яка продовжує залишатися у її фактичному користуванні. Поклавши обов'язок доказування на позивача, судом не враховано, що нею надано докази щодо вибуття з її володіння частини земельної ділянки, які узгоджуюся з матеріалами справи, що підтверджується відмінністю в конфігурації земельної ділянки відповідачів згідно з Генеральним планом земельної ділянки по [ADDRESS], викопіровкою з плану кварталу з однієї сторони та кадастровим планом і актом погодження зовнішніх меж по лінії А-Б точки 1-2-3 з іншої сторони (в генеральному плані земельної ділянки по [ADDRESS], викопіровці з плану кварталу конфігурації 1-2-3 немає); показаннями свідків [PERSON], [PERSON] щодо причини зміни конфігурації земельної ділянки по межі. В порушення вимог ст.212 ЦПК України суд не дав належної оцінки зазначеним доказам, з врахуванням позовних вимог щодо підстав для визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування і державного акту на землю не лише з тих підстав, що мала місце приватизація земельної ділянки відповідачами без погодження меж з позивачем, а що зазначеними діями було порушено право позивача на користування земельною ділянкою. Відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України неналежна оцінка доказів судом першої інстанції є підставою для їх оцінки апеляційним судом. Крім того, судом не враховано, що обов'язок доказування лежить не лише на позивачеві. Відповідачами в спростування доводів позивача не надано жодного належного і допустимого доказу щодо відповідності розмірів земельної ділянки згідно державного акту її фактичному розміру на місцевості. Навпаки, [PERSON] та [PERSON] надано апеляційному суду фотографії господарської споруди, з яких чітко видно, що огорожа проходить безпосередньо біля сараю без дотримання відстані, визначеної ДБН для його обслуговування, що має місце на плані межі приватизованої земельної ділянки. Актом огляду земельної ділянки відповідачів від 12.01.2012 року було підтверджено, що фактично межі сусідньої земельної ділянки позивачки не порушено, та відсутні висновки про відповідність межі, визначеної технічною документацією, фактичній межі, яка існувала і існує між суміжними землекористувачами (а.с.49). Актом обстеження земельної ділянки від 15.12.2014 року також підтверджується відсутність межових знаків, окрім дерев'яного паркану, між суміжними землекористувачами, який виконує функцію межової споруди. Згідно технічної документації із землеустрою та викопіровки з генерального плану у власність відповідачів передано частину земельної ділянки, яка не перебувала у їх користуванні та яка знаходиться у фактичному користуванні позивачки. За викладених обставин, дані Акту визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (а.с. 50) не відповідають дійсним обставинам, а не підписавши зазначений Акт, за наявності порушення її прав землекористування, позивач скористалася своїм правом на самозахист цивільного права в сфері земельних правовідносин, вчинивши засоби протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства, в спосіб, який відповідає змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням ( ст. 19 ЦК України). Враховуючи викладене, висновок суду про відсутність порушень прав позивача при передачі у власність земельної ділянки суміжним землекористувачам не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved