Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] та виселення її з даного будинку (а.с.3-4). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що є власником 5/6 частин будинку [ADDRESS]. Разом з нею в даному будинку з 17.10.2009 року зареєстрована колишня дружина онука - [PERSON] (відповідач по справі). Зазначає, що 01.09.2016 року шлюб між її онуком та відповідачем було розірвано і з того часу [PERSON] у даному будинку не проживає, не приймає участі в його утриманні, комунальні платежі не сплачує. На даний час відповідач мешкає у с. Мрин Носівського району Чернігівської області. Тому, посилаючись на ст. 405 ЦК України вважає, що вона втратила право користування даним житловим приміщенням. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07.03.2018 року позов [PERSON] в частині виселення [PERSON] з житлового приміщення залишено без розгляду у відповідності до п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, відзив на позов не подав. Відповідно ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Вислухавши доводи позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно положень ст.ст.17, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.07.1982 року (а.с.8) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.1982 року (а.с.9) [PERSON] є власником 5/6 частин житлового будинку [ADDRESS]. Право власності зареєстровано 11.10.1982 року Чернігівським МБТІ, що підтверджується реєстраційним посвідченням (а.с.10). Як вбачається із домової книги у даному будинку зареєстрована [PERSON] - дружина [PERSON], який є онуком позивача (а.с.11-13). Згідно рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01.09.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.14). Згідно акту від 01.12.2017 року, складеного головою вуличного комітету у присутності сусідів, встановлено, що [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з 01.08.2014 року (а.с.40). Відповідно довідки №994/3-14 від 04.09.2017 року відповідач [PERSON] не зареєстрована, але фактично проживає в с. Мрин Носівського району Чернігівської області (а.с.17). [PERSON] з 01.08.2014 року і по даний час працює в Мринському ДНЗ "Сонечко" Мринської сільської ради на посаді кухаря(а.с.18). Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що [PERSON] після розірвання шлюбу виїхала із спірного будинку. З 2014 року її не бачили, родинні відносини з позивачем не підтримує. Свідок [PERSON] зазначила, що її тітка зверталась до відповідача з приводу добровільного зняття з реєстрації, але відповідач відмовилась. Свідок [PERSON] вказала, що [PERSON] ніхто не чинив перешкод у користуванні даним житлом. Відповідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали або в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні спірним житлом, та що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Враховуючи, що відповідач добровільно змінив своє місце проживання, за вказаною адресою не проживає більше року, поважність причин відсутності відповідача у вказаному житлі в судовому засіданні встановлено не було, збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, а отже відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн (а.с.1), які відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved