Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про стягнення майнової шкоди у розмірі 38883,44 грн. та моральної шкоди у розмірі 100000,0 грн., посилаючись на те, що 04 квітня 2013 року приблизно о 17 годині 30 хвилин позивач знаходилася на тротуарі у м. Одесі по вул. Миколаївська дорога, біля будинку № 199. Відповідач, рухаючись на автомобілі [NUMBER] по вул. Миколаївська дорога з боку вул. Лиманна в напрямку вул. 7-ма Пересипська, не прийняв мір зниження швидкості, аж до повної зупинки, ухиляючись від транспортного засобу, який рухався у попутному напрямку, та який почав виконувати маневр перестроювання навпаки збільшив швидкість та ухиляючись від транспортного засобу якій рухався попереду нього, допустив виїзд на тротуар де скоїв наїзд на позивача, чим задав їй тяжких тілесних ушкоджень. Такими діями відповідачем було порушено п.п. 2.3 «б», 12.1, 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху. У зв'язку з порушенням відповідачем правил дорожнього руху та завдання їй тяжких тілесних ушкоджень у вигляді: закритої черепно-мозкової травми у формі геморагічного забиття головного мозку важкого ступеню (скроневої і тім'яної частини зліва), крововиливу під м'які мозкові оболонки, лінійного перелому луски потиличної кістки справа, підапоневротичної гематоми тім'яної області зліва і потиличної області справа, закритого уламкового переламу правої плечової кістки в середній третині із зміщенням кісткових уламків, саден правої кістки і лівої гомілки, [PERSON] було притягнуто до кримінальної відповідальності по ч. 2 ст. 286 КК України. 21 серпня 2013 року у судовому засіданні у залі Суворовського районного суду м. Одеси відповідач визнав себе винним у скоєнні цього злочину та 21 серпня 2013 року Суворовський районний суд м. Одеси проголосив вирок, яким визнав [PERSON] винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначив йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з застосуванням ст. 75 КК України звільнив від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, передавши його під нагляд кримінально-виконавчої інспекції з забороною на виїзд за межі держави Україна. Вирок Суворовського районного суду м. Одеси набрав чинності 20 вересня 2013 року. Після проголошення вироку, у зв'язку з отриманням тяжких тілесних ушкоджень, завданих позивачу скоєним відповідачем злочином, вона отримала 2-гу групу інвалідності, яку було продовжено 08 вересня 2014 року строком на 1 рік. У зв'язку з отриманням позивачем тяжких тілесних ушкоджень та каліцтвом, які були спричинені їй винними діями відповідача, які були встановлені вироком суду, їй було завдано тяжкої майнової шкоди, яка у відповідності до ст. ст. 1166, 1177,1187, 1195 ЦК України підлягає повному відшкодуванню особою, з вини якої завдано шкоду, а шкода завдана каліцтвом відшкодовується незалежно від отримання пенсії або інших соціальних виплат та допускається стягнення середньомісячного заробітку. На час проголошення вироку в позивача до відповідача не було вимог, так як він визнавав майнову шкоду, завдану їй, та обіцяв відшкодувати усі витрати, пов'язані з лікуванням та подальшою реабілітацією до повного оздоровлення, про що особисто склав дві розписки 24 травня 2013 року та 14 серпня 2014 року, при чому останню розписку він склав за декілька днів до проголошення вироку. Однак, після того як вирок набрав чинності, відповідач почав ухилятися від зустрічей з позивачем та її чоловіком, відмовився виконувати обов'язки з відшкодування шкоди, завданої їй, які він взяв на себе. А після того, як 18 березня 2014 року позивача було прооперовано та вжито заходів щодо зняття металевих конструкції з правої плечової кістки з відкритою репозицією, кістковою аутопластикою та МОС правої плечової кістки пластиною та гвинтами (імпланти для накоєного остеосинтеза плечової кістки) він зовсім перестав спілкуватися із нею та ухилився від відшкодування прямої майнової шкоди, яка була пов'язана з її лікуванням та післяопераційною реабілітацією. Моральна шкода завдана позивачу складається з фізичних та психічних страждань, які завдані їй винними діями відповідача, постійним лікуванням увесь час після отримання тілесних ушкоджень, витратами на її лікування, які відповідач відмовляється відшкодовувати, хоча йому відомо про те що вона потребує допомоги, необхідністю стороннього догляду за нею під час її лікування, втратою працездатності у зв'язку з отриманням інвалідності, порушенням сімейно-родинних зв'язків та необхідністю у довготривалій реабілітації. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, на позовних вимогах наполягала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за адресою, визначеною при постановленні вироку Суворовського районного суду м. Одеси, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив. Суд у зв'язку з її неявкою та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, яка не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справи вбачається, що близько 17 години 30 хвилин 04 квітня 2013 року [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем [NUMBER], рухаючись в м. Одесі по вул. Миколаївська дорога з боку вул. Лиманна в напрямку вул. 7-ма Пересипська, біля будинку №199 по вул. Миколаївська дорога, в порушення правил безпеки дорожнього руху, передбачених п. п. 2.3 «б», 12.1, 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, будучи неуважним, не обрав безпечну швидкість руху, дистанцію і бічний інтервал щодо автомобіля, що рухався попереду нього в попутному напрямку по крайній лівій смузі дворядного руху, та виконуючого маневр перестроювання на його смугу руху іншого транспортного засобу марки «ВАЗ-2109», не прийняв належних заходів до зниження швидкості свого руху, аж до повної зупинки чи безпечного об'їзду транспортного засобу, що перебував попереду, а навпаки, продовжив рух у зазначеному напрямку, збільшивши швидкість керованого ним автомобіля, внаслідок чого не впорався з керуванням та виїхав за межі проїжджої частини праворуч, де на тротуарі допустив наїзд на пішохода [PERSON]. Наслідком даної дорожньо-транспортної пригоди стало отримання [PERSON], тілесних ушкоджень у виді закритої черепно-мозкової травми у формі геморагічного забиття головного мозку важкого ступеню (скроневої і тім'яної частин зліва), крововиливу під м'які мозкові оболонки, лінійного перелому луски потиличної кістки справа, підапоневротичної гематоми тім'яної області зліва і потиличної області справа, закритого уламкового перелому правої плечової кістки в середній третині із зміщенням кісткових уламків, саден правої кісті і лівої гомілки. Зазначені ушкодження супроводжувалися травматичним шоком та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя. 21 серпня 2013 року Суворовським районним судом м. Одеси Артемова Миколу Михайловича визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з застосуванням ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, передавши його під нагляд кримінально-виконавчої інспекції з забороною на виїзд за межі держави Україна та повідомляти в цей орган про зміну місця проживання. У відповідності з ст. 1206 ЦК України стягнути з [PERSON] на користь комунальної установи «Міська клінічна лікарня №1», і.к.01998986, 10500,0 грн., витрачених на стаціонарне лікування потерпілої [PERSON]. Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2013 року набрав чинності 20 вересня 2013 року. У зв'язку з отриманням тяжких тілесних ушкоджень, завданих [PERSON] скоєним [PERSON] злочином, позивач отримала 2-гу групу інвалідності, про що свідчить довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ №732569 від 08 вересня 2014 року. Відповідно до розписок від 24 травня 2013 року та від 14 серпня 2013 року, вбачається, що [PERSON] зобов'язався відшкодувати [PERSON] грошові кошти, витрачені на лікування ушкоджень, отриманих в результаті ДТП, яка сталася 04 квітня 2013 року в розмірі 7200,0 гривень, та зобов'язався відшкодовувати всі витрати, які будуть витрачені на лікування ушкоджень, отриманих в результаті цієї пригоди. Однак, після того як вирок набрав чинності, відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань. Судом встановлено, що сума майнової шкоди складається з вартості імплантів, медичного обладнання, використаного під час лікування потерпілої, та ліків які були застосовані у кількості та у відповідності до призначень лікарів, що підтверджується виписками з картки стаціонарного хворого та копіями квитанції про придбання імплантів, медичних матеріалів та обладнання, ліків на загальну суму в 38883,44 грн. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч. 2 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якою створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Вина відповідача у спричинені майнової шкоди позивачу доведена. Згідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організаціях діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно зі ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Позивачем вказано, що заподіяна йому моральна шкода, яка полягає у фізичних та психічних стражданнях, які завдані їй винними діями відповідача, постійним лікуванням увесь час після отримання тілесних ушкоджень, витратами на її лікування, які відповідач відмовляється відшкодовувати, хоча йому відомо про те що вона потребує допомоги, необхідністю стороннього догляду за нею під час її лікування, втратою працездатності у зв'язку з отриманням інвалідності, порушенням сімейно-родинних зв'язків та необхідністю у довготривалій реабілітації. Суд виходить з того, що розмір моральної шкоди має бути визначений з врахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості, має бути співмірним з заподіяною шкодою і достатнім для відновлення морального становища позивачки, а тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду в сумі 50000,0 грн. (п'ятдесят тисяч грн.). Таким чином, враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим та стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду у розмірі 38883,44 гривень та моральну шкоду у розмірі 50000,0 грн. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За викладених обставин суд має стягнути з відповідача судовий збір в сумі 632,43 грн.: 243,6 грн. (щодо вимог про стягнення моральної шкоди) + 388,83 грн. (1% від задоволеної частини майнових вимог).

Outcome: approved