Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

В лютому 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивачі обгрунтовують тим, що відповідач з 2007 року зареєстрований в спірній квартирі, однак в ній не проживає, речей його в квартирі не має, витрат по утриманню житла він не несе. Позивачі просять задовольнити позовні вимоги на підставі ст. 150 ЖК України та ст.ст. 321, 383, 391, 402 ЦК України. Ухвалою судді від 20.02.2019р. було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.27-28). Ухвалою суду від 19.03.2019р. підготовче провадження було закрито та призначено судовий розгляд (а.с.35-36). В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, на даний час відбуває покарання за вироком суду у ВК №4 м.Житомира, направив до суду письмову заяву, де просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.54-55). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності відповідача та постановити заочне рішення відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, свідка [PERSON] , дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивачі є власниками 2-кімнатної квартири [ADDRESS] . Так, позивач [PERSON] є власником 1/2 частина спірної квартири згідно свідоцтва про право власності від 05.09.2006р. , а позивач [PERSON] - є власником іншої 1/2 ч. квартири відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.14-18). Згідно Витягу з реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб від 21.08.2017р. в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.15), та з 12.07.2007р. зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.13). Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач після реєстрації в квартиру не заселявся, речей його в квартирі не має, квартирою він не цікавиться, жодних витрат по сплаті комунальних послуг не несе. Вказані обставини підтвердив в судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON] , який суду пояснив, що він відповідача жодного разу в квартирі не бачив, останній в квартирі не проживає, його речей в квартирі не має. Факт непроживання відповідача в спірній квартирі підтверджується Актами РЕО №6 від 03.02.2011р. та 29.09.2017р. (а.с.31, 32). Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхтто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 Житлового кодексу України унормовано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Положення Глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власника майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, аналіз вказаних положень закону дає підстави для висновку, що право на користування житловим приміщення є похідним від права власності, і, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивачів, вони не пов`язані спільним побутом, не проживає в квартирі, в якому зареєстрований, а позивачі мають намір використовувати житло для власного проживання, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та визнати відповідача таким, що втративи право користування житловим приміщенням - кв. [ADDRESS] . Судова практика та позиція Верховного суду викладена в Постанові Верховного суду від 22.05.2019 року в аналогічній справі №759/11863/16-ц, пр. №61-22689св18. Також аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17.

Outcome: approved