Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

В серпні 2011 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду кожен з окремим первісним позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні своїми земельними ділянками. Ухвалою судді дані позови були об'єднані в одне провадження. Вказували, що на підставі Державних актів про право приватної власності на земельні ділянки серії МК № 11553 та серії МК № 11462 від 4 червня 1997 року їм належать на праві власності земельні ділянки, площею 0,04 га та 0,25 га, по [ADDRESS] Проте [PERSON], який користується суміжною земельною ділянкою по [ADDRESS], порушив межі їх ділянок шляхом захоплення частини землі та встановлення огорожі, що було підтверджено висновком спеціаліста у галузі землеустрою. Під час розгляду справи [PERSON] подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсними Державні акти, видані [PERSON] та [PERSON], через їх незаконність, а також просив усунути порушення його земельного права, яке полягало в захопленні ними частини його земельних ділянок. Ухвалою суду від 11 жовтня 2013 року позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом були виділені в окреме провадження. В судовому засіданні з розгляду виділеної справи щодо визнання Державних актів недійсними позивач та його представники позов підтримали та просили задовольнити, вказуючи, що Державні акти були видані безпідставно, без законного рішення уповноваженого органу про передачу земельних ділянок у приватну власність. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказуючи, що Державні акти були виданні законно, на підставі відповідного рішення Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, завірена копія якого була представлена суду, а тому законних підстав, передбачених ст. 143 ЗК України, для припинення права власності на землю, що по суті являє собою даний позов, немає. Таку ж позицію в судовому засіданні висловив та підтримав відповідач [PERSON] Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, її інтереси представляв [PERSON] на підставі відповідної довіреності, думка якого щодо заявленого позову зазначена вища. Представник третьої особи до суду не з'явився, про його час та місце був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. 14 травня 2001 року позивач уклав на товарній біржі "Марія" договір купівлі-продажу, за яким купив будинок у громадянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 5 вересня 2006 року даний договір був визнаний дійсним. Рішенням цього ж суду від 28 вересня 2009 року за ним було визнано право власності на дві земельні ділянки, розташовані за цією ж адресою: перша - площею 0,25 га, виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, друга - 0,0104 га, виділена для ведення особистого підсобного господарства. Однак рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10 липня 2012 року, за апеляційною скаргою [PERSON] та [PERSON], рішення суду першої інстанції про визнання права власності на земельні ділянки було скасовано і в задоволенні позову відмовлено. В той же час, рішенням Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області № 7 від 16 червня 2006 року було вирішено передати у приватну власність [PERSON] земельні ділянки, площами: 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарчих будівель та споруд, та 0,104 га - для ведення особистого підсобного господарства по [ADDRESS]. Враховуючи, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] в с. Лимани, і для обслуговування будинку він має право на отримання земельної ділянки, а рішенням Лиманівської сільської ради було вирішено передано йому у приватну власність земельні ділянки за цією адресою, тому він має право на захист свого земельного права, враховуючи, що відповідачі мають у приватній власності сусідні земельні ділянки по [ADDRESS] і не визнають права власності позивача та відмовляються узгоджувати межу земельних ділянок для законного оформлення та реєстрації права власності на них. Так, 4 червня 1997 року Лиманівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області [PERSON] був виданий Державний акт серії МК № 11553 про право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,04 га, виділену для ведення підсобного господарства. Цією ж сільською радою та того ж дня [PERSON] був виданий Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку Адреса розташування ділянок: [ADDRESS]. Згідно цих Державних актів земельні ділянки були їм передані у приватну власність відповідно до рішення Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №30 від 30 травня 1997 року. Відповідно до ст. 22 та ст. 24 ЗК України 1990 року, який діяв на час видачі оспорюваних Державних актів, право власності на земельну ділянку виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документу, що посвідчує це право, а право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Статтею 17 цього ж Кодексу визначено порядок передачі земельних ділянок у приватну власність, в тому числі рішення про передачу у приватну власність та про видачу Державних актів проводиться на підставі заяв, клопотань громадян, відповідно до розробленої та узгодженої документації. Державний акт міг бути виданий на підставі відповідного рішення сільської (селищної, міської) ради народних депутатів. В той же час, за встановлених в судовому засіданні обставин, в тому числі й з архівної копії зазначеного рішення Лиманівської сільської ради, вбачається, що рішення про передачу [PERSON] земельної ділянки, площею 0,25 га, та [PERSON] земельної ділянки, площею 0,04 га, не приймалося. Рішенням Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області № 30 від 30 травня 1997 року було вирішено видати Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку тільки [PERSON], і площа цієї ділянки складала 0,23 га. Таким чином оскаржувані Державні акти були видані незаконно, з порушенням встановленої законодавством процедури і без відповідного рішення сільської ради, тому підлягають скасуванню. Доказів на спростування незаконності видачі цих Державних актів та на підтвердження законності їх видачі, відповідачі не представили. Надана [PERSON] завірена копія рішення Лиманівської сільської ради № 30 від 30 травня 1997 року, в якій зазначено про видачу Державних актів на земельні ділянки [PERSON] - 0,04 га та [PERSON] - 0,25 га, суд не може прийняти як належний та допустимий доказ, оскільки не було підтверджено законність отримання цієї копії, а також її достовірність спростовується листом цієї сільської ради та завіреними оригіналами даного рішення сільради, отриманими з Миколаївського обласного архіву (а.с. 113, 225-235). Посилання на відсутність підстав для припинення права власності за ст. 143 ЗК України судом також не приймається, оскільки вимог про припинення права власності заявлено не було. В статтях 140 та 143 ЗК України виписано перелік підстав припинення права власності на землю для випадків, коли це право було набуто законним шляхом. Однак за встановлених в судовому засіданні обставин було з'ясовано, що право власності на земельні ділянки [PERSON] та [PERSON], в тих розмірах, що зазначені у виданих їм Державних актах, набули незаконно, так як рішень уповноваженого органу про передачу у власність цих земельних ділянок не приймалося. Не заслуговують на увагу і посилання відповідачів на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності, так як про порушене своє земельне право у виді незаконної видачі Державних актів суміжним сусідам він дізнався вже під час провадження даної справи при поданні первісного позову. Згідно з положеннями ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягають стягнення судові витрати, понесені позивачем при поданні позову немайнового характеру, тобто всього 45 грн. 50 коп. Вимоги [PERSON] майнового характеру до відповідачів були виділені ухвалою суду від 11 жовтня 2013 року в окреме провадження. Враховуючи викладене,

Outcome: approved