Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, мотивуючи вимоги тим, що відповідач є батьком їх дитини [PERSON] [INFO], який перебуває на утриманні позивачки. Після переїзду у 2001 році родини позивача на Україну із Республіки Казахстан, відповідач залишився проживати у Казахстані, з того часу матеріальної допомоги не надає, не цікавиться життям дитини, не підтримує із ним ніяких стосунків, не займається вихованням. [PERSON] займається у школі олімпійського резерву і має досягнення у спорті, і для розвитку спортивної кар'єри йому необхідно брати участь в міжнародних турнірах, які проходять за межами України. Однак через невстановлене місце перебування батька у дитини - неможливо отримати нотаріальний дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон. Позивач вважає, що через таку поведінку батько повинен бути на підставі ст.164 Сімейного кодексу України позбавлений батьківських прав відносно сина. Посилаючись на вимоги ст.182,184 Сімейного кодексу України позивач просить також суд стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з урахуванням підвищення мінімального розміру. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що з відповідачем був укладений шлюб у Республіці Казахстан, де вона проживала разом із відповідачем, однак через поведінку чоловіка покинула його у 1998 року, перебуваючи у стані вагітності та пішла проживати до матері. Після народження сина відповідач цікавився дитиною, однак у 2001 році вона із сином та матір'ю переїхали проживати на Україну, двічі відповідач дзвонив їй, а потім зв'язок із ним був втрачений. Позивач намагалась знайти його, запитуючи його рідних та спільних знайомих про можливе місце перебування, однак адресу його проживання ніхто не повідомив. Син [PERSON] ще з дитячого садочка займається дзюдо, на даний час навчається у спортивному училищі у м.Дніпропетровськ, має досягнення у спорті, йому потрібно їздити за кордон на змагання, але без письмового дозволу батька [PERSON] не дозволяють виїздити за кордон. Хоча відповідачеві відоме місце проживання його сина, однак він вже тринадцять років як не цікавиться життям дитини, не займається його вихованням, не надає матеріальної допомоги, тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина та стягнути аліменти у розмірі, заявленому нею у позовній заяві. Прокурор у судовому засіданні вказала, що є підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON], оскільки він взагалі не приймав і не приймає ніякої участі у вихованні сина, не виявляє до нього батьківських почуттів, не виявляє ніякого інтересу до його захоплення спортом. Представник третьої особи Тростянецької РДА Белікова Н.В. позовні вимоги підтримала та вказала, що за інформацією дитячого садка, школи №3 та вуличкома ніхто жодного разу батька неповнолітнього [PERSON] не бачив, його вихованням займалися мати та бабуся. Батько не надавав матеріальної допомоги синові. З огляду на вказане орган опіки та піклування дає висновок про доцільність позбавлення батьківських праві відповідача відносно його сина [PERSON] Відповідач [PERSON] повідомлявся про час та місце судового розгляду відповідно до ч.7 ст.76 ЦПК України, як особа, яка проживає за межами України, судовою повісткою в порядку, визначеному міжнародним договором Конвенцією про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, та відповідно до ст.415 ЦПК України, шляхом направлення судового доручення до компетентного суду Республіки Казахстан в порядку, встановленому вказаною Конвенцією. За матеріалами, які повернулись до суду від Ерейментауського районного суду Акмолинської області встановлено, що повідомлення не вручено з тих причини, що відповідач за зазначеною судом адресою не проживає, бо виїхав з аулу у невідомому напрямку, інформація про місце його проживання відсутня (а.с.49), однак суд вважає, що відповідно до ч.3 ст.76 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, так як повідомлений виконавчий орган місцевого самоврядування. Дослідженими у судовому засіданні доказами встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08.09.1998 року у Павлівському с/окрузі Ерейментауського району Акмолинської області (а.с.5), у яких під час шлюбу народився син [PERSON], [INFO] (а.с.8,9). З приводу встановлення місцезнаходження відповідача позивач зверталася з відповідною заявою до Тростянецького РВ УМВС України в Сумській області у 2010 році та по даному факту було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи на підставі п.1 ст.6 КПК України (а.с.6). Належність [PERSON] до громадянства України підтверджено довідкою, що послугувало підставою для видачі позивачу паспорта громадянина України (а.с.7). Згідно листа УДМС в Сумській області [PERSON] оформлено набуття громадянства України відповідно до ч.2 ст.8 ЗУ «Про громадянство України» та було запропоновано звернутися до Посольства Республіки Казахстан з метою припинення ним громадянства цієї республіки (а.с.24). Встановлено, що [PERSON] з 01.09.2013 року навчається у Дніпропетровському вищому училищі фізичної культури на відділенні дзюдо (а.с.26). Як вбачається, з позивачем по [ADDRESS] зареєстровані син [PERSON] та інші члени родини (а.с.25). На виконання судового доручення компетентному суду Республіки Казахстан надійшли матеріали, зібрані Ерейментауським районним судом Акмолинської області, якими встановлено, зокрема протоколом судових засідань від 27.01.2015 року, де зафіксований допит свідка [PERSON], акима Еркеншиликського аульного округу, який повідомив, що [PERSON] знає з 2012 року, який проживав у свого брата [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою він проживав приблизно місяць та виїхав у невідомому напрямку (а.с.50-51). Апаратом акима Еркиншиликського аульного округу з метою вручення повістки та позовної заяви [PERSON], який проживає [ADDRESS], про його явку в судове засідання, був здійснений виїзд за вказаною адресою, та встановлено, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає, він вибув із аулу в невідомому напрямку. Апарат акима вказаного округу відомостями про місце проживання [PERSON] не володіє (а.с.59). Згідно довідки начальника ОВС Ерейментауського району від 06.02.2015 року [PERSON] не значиться зареєстрованим чи знятим з реєстрації по Ерейментауському району (а.с.52). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є матір'ю позивача, коли її донька одружилася з відповідачем, вони проживали у Казахстані. Після того, як відповідач побив її вагітну доньку, позивач прийшла жити до батьків. Відповідач приходив декілька разів після народження сина [PERSON], щоб його відвідати. Потім у 2000 році їх родина переїхала проживати до України у Тростянецький район Сумської області, а відповідач залишився проживати у Казахстані. З того часу відповідач не цікавиться життям сина, не приїздив до них жодного разу, не листується, грошей на утримання дитини не надає. Три роки назад вона їздила в Казахстан, щоб зустрітися з зятем та показати йому фото його сина, однак він не захотів розмовляти та вимкнув телефон. Знайомі у Казахстані обіцяли допомогти організувати зустрів із відповідачем, однак він не виходить на зв'язок. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що родину позивача знає більше 20 років, ще коли проживали по-сусідству у Казахстані. Коли він приїхав у 2001 році на Україну, то позивач разом зі своїм сином [PERSON] та матір'ю проживали у м.Тростянці Сумської області. Свідкові відомо, що батько [PERSON] жодного разу не приїздив до дитини на Україну, не пише йому листів, не спілкується по телефону, не надає матеріальної допомоги. Позивач хотіла і намагалася зберегти сім'ю, однак нічого не вийшло. Свідкові відомо, що позивач намагалася знайти свого чоловіка, але не вдалося. [PERSON] мріяв побачитись із батьком, але зараз не згадує про це. Судом був досліджений висновок Тростянецької районної державної адміністрації Сумської області від 30.07.2014 р. про те, що з метою захисту правових інтересів неповнолітнього [PERSON], враховуючи що його батько [PERSON] не цікавиться долею своєї дитини, не створив умови для його повноцінного розвитку, не приймає участі у його вихованні - орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.77). У судовому засіданні було заслухана думка неповнолітнього [PERSON] з приводу заявленого його матір'ю позову, який пояснив, що батька він не знає взагалі, він не має спогадів про його життя у Казахстані. Його вихованням і утриманням займались бабуся та мати. На даний час він навчається у Дніпропетровському училищі фізичної культури, йому необхідно їздити на змагання за кордон, на що потрібна письмова згода батьків, однак це неможливо, оскільки він не знає де перебуває його батько. [PERSON] показав, що він не має ніяких почуттів до батька, бо ніколи його не бачив і не спілкувався із ним, він згоджується із позовом матері, який заявлений у його інтересах. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН № 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків. У п.16 постанови №3 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав" від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2011 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частина 3 ст.11 вищевказаного Закону передбачає, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, ч.1,2 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» вказує, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя тощо. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що відповідач дійсно не виконує свої батьківські обов'язки, оскільки не спілкується із дитиною, не піклується про її здоров'я, не цікавиться її життям, розвитком, навчанням, духовним та фізичним розвитком, тому позовні вимоги про позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню. Згідно ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що дитина потребує матеріальної допомоги, якої від батька не отримує, у суду відсутні відомості про те, що відповідач має на утриманні інших дітей, тому необхідно позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення аліментів на утримання сина задовольнити, та визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі по 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок відповідно до ст. 88 ЦПК України необхідно покласти на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved