Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

В липні 2014 року позивач звернувся до відповідача з позовом, посилаючись на те, що [PERSON] знаходився в трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» з 17 квітня 2013 р. по 03 липня 2014 р та працював на посаді водія міжнародних перевезень департаменту транспорту ТОВ «Епіцентр К» і за суміщенням професій експедитором. 17 квітня 2013 р. між ТОВ «Епіцентр К» та [PERSON] був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, як з працівником, який займає посаду безпосередньо пов'язану з збереженням та перевезенням матеріальних цінностей, згідно якого відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання ввірених йому цінностей. Для здійснення заправлень автомобіля 25 квітня 2013 р. відповідачу було надано п'ять смарт-карток, в тому числі дві смарт-картки ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» за № 276339678 та ТОВ «ТНК-Транс» за №133170231, що дозволяли відповідачу отримувати паливо та/або послуги на АЗС, а також фіксувати такі операції з метою їх обліку. Вказані смарт-картки знаходились у відповідача з 25 квітня 2013 р. до 26 червня 2014 р. Доказом чого, є відповідні записи з підписом відповідача на 133 сторінці журналу реєстрації паливних карток департаменту транспорту позивача. В період з 26.05.2014 р. до 03.06.2014 р. відповідач здійснював перевезення вантажів і згідно звіту відповідача він заправляв автомобіль з використанням смарт-картки ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» за № [NUMBER] загалом в кількості 1060,52 літрів дизельного пального, пройшов 2611 км та витратив 957,97 літрів пального. Залишок пального склав 102,55 літрів. Після звільнення відповідача було встановлено, що відповідач одержав 28 травня 2014 р. по смарт-картці ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» за № 276339678 260 літрів дизельного пального по ціні 14,99 грн. на загальну суму 3897,40 грн. та 31 травня 2014 р. по смарт-картці ТОВ «ТНК-Транс» за №133170231 272,29 літрів дизельного пального по ціні 14,69 грн. на загальну суму 3999,94 грн. Доказом чого є дублікати фіскальних чеків наданих ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» та ТОВ «ТНК-Транс». Загалом відповідач одержав по вказаних смарт-картках 532,29 літрів дизельного пального на загальну суму 7897,34 грн., яке не включив у звіт та не надав фіскальні чеки для звіту. Одержане відповідачем пальне в кількості 532,29 літрів не було використане в господарській діяльності позивача, а тому відповідач причинив позивачу матеріальний збиток на суму 7897,34 грн.. Просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Епіцентр К» 7897,34 грн. матеріальної шкоди та судовий збір. Представник позивача у судове засідання з'явився. Позов підтримав в повному обсязі. Просив суд задовольнити. Відповідач у судове засідання з»явився. Проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 17 квітня 2013 р. між ТОВ «Епіцентр К» та [PERSON] був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, як з працівником, який займає посаду безпосередньо пов'язану з збереженням та перевезенням матеріальних цінностей, згідно якого відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання ввірених йому цінностей. Для здійснення заправлень автомобіля 25 квітня 2013 р. відповідачу було надано п'ять смарт-карток. Загалом відповідач одержав по вказаних смарт-картках 532,29 літрів дизельного пального на загальну суму 7897,34 грн., яке не включив у звіт та не надав фіскальні чеки для звіту. Одержане відповідачем пальне в кількості 532,29 літрів не було використане в господарській діяльності позивача, а тому відповідач причинив позивачу матеріальний збиток на суму 7897,34 грн.. Відповідно до п.1 вказаного договору працівник, що займає посаду водія міжнародних перевезень, працюючий за суміщенням професій експедитором транспортного відділу, безпосередньо пов'язану із зберіганням, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей бере на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому адміністрацією матеріальних цінностей і у зв'язку з викладеним зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або іншої мети матеріальних цінностей адміністрації і вживати заходів для відвернення шкоди, своєчасно повідомляти адміністрацію про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження довірених йому матеріальних цінностей. Пунктом 2 вказаного договору встановлено, що у випадку незабезпечення з провини працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей визначення розміру шкоду, заподіяної підприємству (установі, організації), її повернення виконуються згідно з діючим законодавством. Відповідно до ст. 132 Кодексу законів про працю України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Пунктом 1 ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією, відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до роз'яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками": у відповідності зі ст.130 Кодексу законів про працю України відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. У п. 8 цієї ж постанови Пленуму роз'яснено, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 1351 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. Статтею 135-1 КЗпП України встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Згідно такого Переліку посад і робіт затверджених постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. займана відповідачем посада входить до вказаного Переліку посад та робіт, за якими відповідно до діючого законодавства України можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність. Відповідно до положень ст.136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодний доказ у справі не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обязі. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 132, 134, 135-1, 136 КЗпП України,

Outcome: approved