Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому зазначила, що є власником житлового будинку [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 23.04.1993 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Садівської сільської ради № 5 від 09.02.1993 року. За вищезазначеною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Проте, відповідачі з 2013 року та 2015 року відповідно в зазначеному будинку не проживають та не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в житловому будинку не мають і взагалі будинком не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим будинком ні вона, ні її чоловік відповідачам не чинили. Факт реєстрації відповідачів порушує її право на вільне розпорядження і користування майном. В зв`язку з цим, просила визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві та просили суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, відзиву не надіслали, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Представник третьої особи Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Оскільки наявна сукупність умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд зі згоди позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 23.04.1993 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Садівської сільської ради № 5 від 09.02.1993 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] . Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Згідно довідки № 702 від 07.08.2020 року, виданої Виконавчим комітетом Садівською сільською радою Голопристанського району Херсонської області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , та має склад сім`ї: -Чоловік - [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] . Зареєстрована, але не проживає. - [PERSON] , [INFO] . Зареєстрований, але не проживає. Судом також встановлено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована, але не проживає в [ADDRESS] , з 2013 року, що підтверджується довідкою № 704 від 07.08.2020 року, виданою Виконавчим комітетом Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області. Відповідно до довідки № 703 від 07.08.2020 року, виданої Виконавчим комітетом Садівською сільською радою Голопристанського району Херсонської області, [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований, але не проживає в [ADDRESS] , з 2015 року. Крім того, на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суду надані письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , засвідчені секретарем Чулаківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області та зареєстровані в реєстрі за №№ 139, 140. Відповідно до письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . За вищезазначеною адресою зареєстровані її невістка [PERSON] , [INFO] , та онук [PERSON] , [INFO] . З 2013 року та 2015 року відповідно вони виїхали до Російської Федерації на постійне місце проживання, отримали громадянство. В с. Пам`ятне вони більше не приїжджали, особистих їх речей в будинку [PERSON] не має. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням проводиться в судовому порядку. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мети захисту прав позивача, суд вважає, що право [PERSON] порушене і підлягає захисту у вибраний нею спосіб, а тому, враховуючи добровільну відсутність відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, останні втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved