Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

[PERSON] у лютому 2014 року звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані не проживанням відповідача у спірному будинку, який є власністю позивачки, з 2007 року без поважних причин. Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки не повідомляли. Позивачка просила розглядати справу за її відсутності. Позовні вимоги [PERSON] підтримала. Просила позов задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Не заперечувала проти винесення заочного рішення за відсутності відповідача. Згідно з частиною другою статті 158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідача [PERSON] згідно з вимогами частини п'ятої статті 74 ЦПК України про дату, час і місце судового засідання було повідомлено за адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик вручений їм належним чином. У разі неявки в судове засідання відповідача, якого належним чином повідомлено і від якого не надійшло заяв про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 224 ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою, третьою статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 28 жовтня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Красногвардійської державної нотаріальної контори, належить житловий будинок [ADDRESS]. Згідно зі статтями 379, 380 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Позивачка [PERSON] постійно проживає в належному їй на праві приватної власності вищезазначеному будинку. За вказаною адресою з 20.04.2007 року є зареєстрованим відповідач [PERSON], онук позивачки, що підтверджується адресною довідкою Красногвардійського РС ГУ ДМС України в АР Крим. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріпляє право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку визначені статтею 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Як зазначила позивачка у позовній заяві, відповідач не проживає за місцем реєстрації з 2007 року без поважних причин. Факт не проживання [PERSON] в будинку по [ADDRESS] понад три роки підтверджується актом комісії від 24 січня 2014 року у складі депутата П'ятихатської сільської ради Яблонської Л.С. та сусідів [PERSON] і [PERSON], а також довідкою виконкому сільської ради. Відповідно до пункту 9 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами), вирішуючи спори про право особи користування жилим приміщенням, суд повинен з'ясувати, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, тривалість часу їх проживання. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»). Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункту, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. [PERSON] тривалий час за місцем своєї реєстрації не проживає. Сама по собі наявність реєстрації в будинку по [ADDRESS] не може бути підставою для визнання за відповідачем права користування цим жилим приміщенням. Понад три роки за власним бажанням [PERSON] не проживає у спірному будинку, доказів поважності причин не проживання в будинку по [ADDRESS], зокрема перешкоджання йому в цьому позивачкою, відповідачем суду не надано. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок представлених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] втратив право користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved