Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 1 березня 1950 року вона із покійним чоловіком [PERSON] купили будинковолодіння по [ADDRESS]. 13 грудня 1988 року позивачка отримала свідоцтво про право власності на вказане будинковолодіння, розташоване на земельній ділянці площею 0,45 га, яка передана [PERSON] у власність рішенням Стецівської сільської ради Звенигородського району № 10 від 3 жовтня 1996 року. Поруч із будинком позивачки на земельній ділянці площею 0,06 га побудував будинок її син [PERSON]. Після смерті сина його дружина - відповідачка [PERSON] оформила свідоцтво про право власності на свій будинок і обманним шляхом через сільську раду включила до свідоцтва належні позивачці приміщення: літню кухню, сарай, криницю, прибудову, огорожу, ворота, вартістю 44842 грн. За зверненням позивачки 21 березня 2005 року Стецівська сільська рада прийняла рішення, яким відмінила раніше прийняте рішення № 33 від 16.09.2004 року про визнання права власності за [PERSON] на частину будівель, а саме: сарай-літня кухня, криниця, огорожа, брама. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 лютого 2016 року скасовано положення ч. 1 рішення Стецівської сільської ради від 16 вересня 2004 року № 33 щодо введення в експлуатацію господарських будівель площею 48,7 кв.м., побудованих [PERSON] Враховуючи наведене, оскільки до свідоцтва про право власності, виданого на ім'я відповідачки, внесено приміщення, належні позивачці, остання просить суд визнати частково недійсним свідоцтво про право власності, видане 26.10.2004 року на ім'я [PERSON], виключивши з нього літню кухню, сарай, прибудову, криницю, огорожу, ворота, а також стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представники [PERSON] і [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Під час розгляду справи від імені позивачки [PERSON] було подано заяву від 21.07.2017 року про відмову від позову та закриття провадження у справі, однак, в судовому засіданні 26 жовтня 2017 року позивачка [PERSON] не підтримала вказану заяву та просила суд задовольнити позовні вимоги. Відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні,оскільки позивачка у заяві вказала,що відмовляється від позову,про що й зазначила в судовому засіданні 26.10.2017 року,а також підстав для задоволення даного позову немає. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER], виданого Стецівською сільською радою Звенигородського району 26.10.2004 року, належить будинок по [ADDRESS], загальною площею 84,9 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м. Майно складається з: житлового будинку А, площею 84,9 кв.м., веранди а, ганку г, літньої кухні-сараю Б, площею 40,1 кв.м., прибудови б, площею 8,6 кв.м., гаражу-сараю В, площею 51,2 кв.м., огорожі 1, воріт 2, колодязю 3, вбиральні 4 (а.с. 5). Вказане свідоцтво про право власності видане на підставі рішення Стецівської сільської ради Звенигородського району № 33 від 16.09.2004 року. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року скасовано положення ч. 1 рішення Стецівської сільської ради від 16 вересня 2004 року № 33 щодо введення в експлуатацію господарських будівель площею 48,7 кв.м., побудованих [PERSON] (а.с. 16-18). Даним рішенням суду встановлено, що рішенням сільської ради неправомірно введено в експлуатацію господарські будівлі літньої кухні-сараю Б, прибудови б, огорожі 1, воріт 2, колодязю 3, які належать [PERSON] та не буди новозбудовані [PERSON] Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно свідоцтва про право власності від 13 грудня 1988 року [PERSON] належить будинковолодіння по [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS], він складається з: житлового будинку А-1, площею 70,6 кв.м.; веранди а, площею 11,2 кв.м.; літньої кухні Б, площею 40,1 кв.м.; сараю б, площею 8,6 кв.м.; погрібу Г, площею 12,7кв.м.; огорожі 1, воріт з хвірткою 2, колодязя 3 (а.с. 8-10). Згідно довідки Звенигородського відділку КП "ЧООБТІ" № 400 від 22.04.2015 року будівлі літня кухня, сарай Б, сарай б, погріб Г, колодязь 3 побудовані у 1965 році (а.с. 21). Таким чином, судом встановлено, що будівлі літньої кухні Б, площею 40,1 кв.м.; сараю б, площею 8,6 кв.м.; погрібу Г, площею 12,7 кв.м.; огорожі 1, воріт з хвірткою 2, колодязя 3 належать позивачці [PERSON] та безпідставно увійшли до об'єктів права власності [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності [NUMBER] від 26.10.2004 року. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України, зокрема визнання правочинів недійсними та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що свідоцтво про право власності на житловий будинок та спірні господарські будівлі видане [PERSON] на підставі рішення Стецівської сільської ради від 16.09.2004 року, яке було скасоване Звенигородським районним судом 21 квітня 2016 року в частині введення в експлуатацію господарських будівель площею 48,7 кв.м., а саме: літньої кухні Б, площею 40,1 кв.м.; сараю б, площею 8,6 кв.м.; погрібу Г, площею 12,7кв.м.; огорожі 1, воріт з хвірткою 2, колодязя 3. Таким чином, відповідачка набула право власності на спірні господарські будівлі неправомірно. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право власності серії [NUMBER], видане 26.10.2004 року Стецівською сільською радою на ім'я [PERSON] слід визнати недійсним в частині визнання права власності на: літню кухню-сарай Б, площею 40,1 кв.м.; прибудову б, площею 8,6 кв.м.; огорожу 1; ворота 2; колодязь 3. Відповідно ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належить зокрема: витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням експертизи; витрати, пов'язані з витребуванням доказів,проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; витрати, пов»язані з вчиненням інших процесуальних дій,необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката,несуть сторони,крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. З матеріалів справи вбачається, що 17 лютого 2017 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] був укладений договір про надання адвокатом правової допомоги, предметом якого є представництво інтересів клієнта при вирішенні питання щодо часткового скасування свідоцтва про право власності в Звенигородському районному суді ( а.с. 24), за що клієнт зобов»язується сплатити представникові гонорар у розмірі 4000 грн. та квитанцію на оплату юридичних послуг від 17 лютого 2017 року №15, згідно з якою проведено оплату за надання правової допомоги при складанні позовної заяви та участь у судовому засіданні в розмірі 4000 грн.,а також надав судовому засіданні 02.02.2018 року квитанцію на оплату юридичних послуг від 06 листопада 2017 року №126, згідно з якою проведено оплату за участь у судовому засіданні в розмірі 1000 грн.. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в сумі 640 грн. та за надання правничої допомоги в сумі 5000 грн.

Outcome: approved