Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що вона перебуває з відповідачем [PERSON] в шлюбі, зареєстрованому 25.08.2012 року в Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис 637. Сторони мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] Шлюбно-сімейні відносини остаточно припинені з листопада 2016 року, близьких стосунків не підтримують в наслідок відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на сімейне життя та вирішення соціально-побутових проблем. Збереження сім'ї неможливе. Місце проживання дитина визначено з матір'ю за погодженням сторін. В судовому засіданні позивач підтримала позов з викладених в ньому підстав, просила суд його задовольнити. Вважала примирення не можливим. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений відповідно до ст.74 ЦПК України. Подав письмову заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, не заперечував проти задоволення позову та розірвання шлюбу. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]), зареєстрували шлюб 25.08.2012 року в Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис 637, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим 25.08.2012 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області. Сторони мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим 14.12.2013 року Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиціЇ Полтавській області . Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 55 СК України визначено обов'язок подружжя турбуватися про сім'ю. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Статтею 56 СК України, передбачено право дружини та чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Так кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання цього недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, передбачено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. І цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, врахувати наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, коли це можливо, під опікою і відповідальністю своїх батьків і в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.111 СК України, суд вжив заходи щодо примирення подружжя, за клопотанням представника відповідача, надавши їм строк для примирення. Проте в наданий судом строк [PERSON] та [PERSON] не примирилися. Позивач наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач подав письмову заяву, в якій зазначив, що примирення неможливо, також просив розірвати шлюб. Після закінчення призначеного судом строку примирення, визначено ст.111 СК України якщо примирення подружжя не відбулося відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, суд вирішує справу по суті. В ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, виходячи з вище викладеного, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. А тому, суд вважає за необхідне розірвати шлюб сторін. З огляду на наведене, позові вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на судовий збір в розмірі 551,20 грн. Разом з тим, враховуючи положення Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", а також той факт, що представники позивача приймали участь в судових засіданнях, які тривали в цілому 21 хв., та підготовці процесуального документу - позову про розірвання шлюбу, тому суд вважає поданий розрахунок витрат на правову допомогу необґрунтованим в сторону завищення. А тому необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу в розмірі 300 грн.

Outcome: approved