Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

В квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось до суду позовною, в якій просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] як солідарних боржників заборгованість за тілом кредиту по договору про надання траншу № SME0003613-2 від 10.11.2011 7928718,39 грн.; стягнути з [PERSON] та [PERSON] як солідарних боржників заборгованість за тілом кредиту по договору про надання траншу № SME0003613-2 від 10.11.2011 7928718,39 грн. Позовні вимоги ґрунтуються на положеннях статей520, 553, 554, 541, 543 ЦК України, заявлені на підставі умов пункту 1.1 рамкової угоди № SМЕRS00056 від 12.09.2007; пунктів 3.1, 5.5.7, 3.6 договору про надання траншу № SМЕ0003613-2 від 10.11.2011; пунктів 1.1 договорів поруки № SМЕRS00056/8 від 10.11.2011 та № SМЕRS00056/9 від 10.11.2011; письмової вимоги банку № 22360-11-б/б від 20.03.2014 до учасників про дострокове виконання зобов'язань за договором про надання траншу . Так, як зазначено в позовній заяві, відповідно до графіку повернення кредиту та сплати процентів, що є додатком № 1 до договору про надання траншу № SМЕ0003613-2 від 10.11.2011, позичальником було прострочено сплату чергового платежу по кредиту та процентів за користування кредитом у строк не пізніше 11 лютого 2014 року. Внаслідок несвоєчасного виконання зобов'язання виникла прострочена заборгованість у вигляді заборгованості за тілом кредиту по договору про надання траншу № SМЕ0003613-2 від 10.11.2011 станом на 13.03.2017 в розмірі 7928718,39 грн., яка (із врахуванням її часткового погашення в розмірі 971992,66 грн. внаслідок проведення виконавчих дій) залишилась не погашена, а вимоги банку не виконані. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачами зобов'язань стосовно дострокового повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення заборгованості з позичальника [PERSON], та поручителів [PERSON], та [PERSON] як солідарних боржників з [PERSON] Ухвалою суду від 04 травня 2017 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено на 17 липня 2017 року. 24 липня 2017 року відповідачем [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу суду про відкриття провадження з підстав недотримання правил підсудності, яка ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 08.09.2017 року повернута як неподана. Судові засідання, призначені на 27 жовтня 2017 року та 05 лютого 2018 року відкладалися за клопотанням представника позивача у зв'язку з веденням переговорного процесу щодо мирового врегулювання спору. Ухвалою суду від 26 квітня 2018 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до ПАТ "Альфа-Банк" про визнання недійсною Рамковою угоди та № SМЕRS00056 від 12 вересня 2007 року з підстав укладення договору про надання споживчого кредиту з використинням нечесної підприємницької практики. Ухвалою суду від 26 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про призначення судово-економічної експертизи , в якій заявник просить суд призначити по справі судово-економічну експертизу на предмет з'ясування правильності обчислення заборгованості за рамковою угодою № SМЕRS00056 від 12.09.2007 за весь час користування кредитом, а також визначити правильність розрахунків за тілом, відсотками та штрафними санкціями станом на день подання позову; у випадку відхилення сум, навести правильний розрахунок. В судовому засіданні 26 квітня 2018 року представник позивача підтримав позовну заяву, просив про її задоволення, зазначив, що няікого позасудового врегулювання спору не відбулося. Відповідачі жодного разу в судове засідання не з'явилися, неодноразово повідомлялися судом належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, заперечень, відзиву проти позову не надали, причини неявки суду не повідомили. Судом вирішено справу розглядати у відсутності відповідачів, оскільки в справі достатньо даних про права та обовязки сторін, за наявними матеріалами справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи , судом встановлено наступне. 26 квітня 2018 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав суду заяву про застосування строків позовної давності у відповідності постанови ВСУ від 06.11.2013 року по справі№ 6-116цс13, посилаючись на те, що позовна давність повинна обчислюватисяза даним кредитним договором з моменту настаннястроку погашеннячергового платежу, отже початок перебігу строку позовної давностів розпочався з 10 квітня 2014 року, а позивач звернувсяз цим позовом 10.04.2017 року. Проте з матеріалів справи вбачається, що Банком до відповідачів була надіслана вимога № 22360-11-б/б від 20.03.2014 до учасників про дострокове виконання зобов'язань за договором про надання траншу , в якій запропоновано виконати умови договору та достроково сплатити кредит протягом 30 днів з дня надіслання банком цієї вимоги, тобто яку повинні були виконати до 20 квітня 2014 року, проте з вказаним позовом Банк звернувся 10 квітня 2017 року, тобто до спливу строку позовної давності, отже строк на звернення до суду з цим позовом кредитором не пропущено. Як встановлено судом, 12.09.2007 між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (банк), та [PERSON] (позичальник) було укладено рамкову угоду № SМЕRS00056, відповідно до умов якої (з урахуванням додаткової угоди від 10.11.2011) банк зобовязався надати [PERSON] строком на 180 (сто вісімдесят) місяців кредитні продукти за договорами (угодами), розмір яких не повинен перевищувати суму, еквівалентну 2400000 доларів США, а починаючи з 11.11.2011 суму, еквівалентну 1200000 доларів США. 10.11.2011 року , на підставі рамкової угоди, між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання траншу № SМЕ0003613-2, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 9 397 000 грн., про що свідчить меморіальний ордер № 29610 від 10.11.2011, зі строком його повернення до 11.09.2022 та погашенням кредиту і процентів відповідно до умов договору та Графіку повернення кредиту і процентів із врахуванням змін, внесених Додатковою угодою до договору про надання траншу, укладеною сторонами 21.10.2013. 10.11.2011 року, в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за рамковою угодою № SМЕRS00056 від 12.09.2007, між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та відповідачами, як поручителями, були укладені договори поруки: № SМЕRS00056/8 з [PERSON] та № SМЕRS00056/9 з [PERSON]. За умовами п. 1.1 наведених договорів поруки поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями [PERSON] (надалі позичальник), які виникають з умов рамкової угоди № SMЕRS00056 від 12.09.2007, договору про надання траншу № SМЕ0003613 від 12.09.2007, договору про надання траншу № SМЕ0003623 від 14.09.2007, договору про надання траншу № SМЕ0005150 від 31.10.2007, договору про надання траншу № SМЕ0003613-1 від 27.08.2009, договору про надання траншу № SМЕ0003613-2 від 10.11.2011 (надалі кредитний договір), в повному обсязі цих зобовязань, незалежно від отримання або неотримання вимоги кредитора про погашення кредитного договору. Згідно з п. 2.1 цих договорів поруки вимога кредитора про погашення кредиту (надалі вимога) здійснюється у письмовій формі та направляється поручителю у порядку, встановленому п. 4.2 цього договору. З матеріалів справи вбачається, що у звязку із порушенням [PERSON] , як позичальником, передбачених договором строків повернення кредиту, банк 20.03.2014 року звернувся як до позичальника, так і до поручителів з письмовою вимогою № 22360-11-б/б про дострокове виконання зобов'язань за договором про надання траншу № SМЕ0003613-2 від 10.11.2011 зі строком погашення вказаної заборгованості протягом 30 (тридцяти) денного строку. Відповідно до цієї вимоги банк вимагав протягом 30 календарних днів з моменту направлення даної вимоги погасити заборгованість: за тілом кредиту 8900711,05 грн.; проценти за фактичне користування кредитом, які будуть нараховані, відповідно до умов кредитного договору, станом на дату їх погашення; сплатити пеню за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 27447,03 грн.; сплатити пеню за прострочення виконання зобов'язань, яка буде розрахована станом на дату її сплати відповідно до умов договору про надання траншу (у випадку, якщо така буде мати місце). За даними позивача, вищевказана вимога в добровільному порядку не була виконана. При цьому суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази , які вказують на належне реагування (відповіді із запереченнями або погодженням) з боку як позичальника, так і поручителів, які виступають учасниками в даній судовій справі, на наведені вимоги банківської установи. Предметом даного позову виступають майнові вимоги банку про стягнення з позичальника та поручителів (як солідарних боржників з позичальником) заборгованості за тілом кредиту в сумі 7928718,39 грн., яка виникла у позичальника за договором про надання траншу з умов рамкової угоди. Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами 89 Цивільного процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 526, 629 ЦК України , зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов'язковим для виконання сторонами. Спірні відносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями чинного законодавства про кредитні зобов'язання. Так, за приписами частини 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Матеріали справи свідчать, що відповідно до графіку повернення кредиту та сплати процентів, що є додатком № 1 до договору про надання траншу № SМЕ0003613-2 від 10.11.2011, позичальником було прострочено сплату чергового платежу по кредиту та процентів за користування кредитом у строк не пізніше 11.02.2014. Внаслідок несвоєчасного виконання зобовязання виникла прострочена заборгованість. Відповідно до п. 5.5.7 договору про надання траншу позичальник зобовязаний достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати усі інші зобовязання за цим договором протягом 30 календарних днів з дня відправлення банком відповідної письмової вимоги, зокрема, у разі наявності у позичальника протягом більш як одного календарного місяця простроченої заборгованості чи несплаченої неустойки (пені, штрафів) за цим договором та у разі істотного порушення умов цього договору. Згідно зі ст. 509 ЦК, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом частини 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно з частинами 1 та 2 ст. 554 ЦК, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п. 2.1 договорів поруки № SМЕRS00056/8 від 10.11.2011 та № SМЕRS00056/9 від 10.11.2011, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором у повному обсязі зобовязань, передбачених кредитним договором. 20.03.2014 року відповідачам та позичальнику була направлена вимога про дострокове виконання зобов'язань за договором про надання траншу № SМЕ0003613-2 від 10.11.2011 за вих. № 22360-11-6/6, відповідно до якої банк вимагав протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати направлення цієї вимоги погасити заборгованість: - за тілом кредиту 8900711,05 грн.; - проценти за фактичне користування кредитом, які будуть нараховані, відповідно до умов кредитного договору, станом на дату їх погашення; - сплатити пеню за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 27447,03 грн.; - сплатити пеню за прострочення виконання зобов'язань, яка буде розрахована станом на дату її сплати відповідно до умов договору про надання траншу (у випадку, якщо така буде мати місце). Відповідачами вищевказана вимога в добровільному порядку виконана не була. Проте, з наданих позивачем доказів, які не спростовані відповідачами , вбачається, що в період січня 2014 року позичальником майже своєчасно та в повному обсязі виконувалисязобовязання за кредитом та сплачувадисячергові платежі, а в подальшому після пиинення сплати заборгованості 16 травня 2016 року відбулосязарахування 971992,66 грн в рахунок заборгованості за тілом кредиту,що виникла в лютому-квітні 2014 року. Водночас, як вбачається із позовної заяви, оскільки банк просить стягнути заборгованість лише за тілом кредиту, погашення та суми заборгованості за нарахованими відсотками ні в розрахунку заборгованості, ні у виписках по рахунку не відображені. Отже, із врахуванням часткового погашення заборгованості , станом на 14.03.2017 заборгованість за тілом кредиту по договору про надання траншу № SМЕ0003613-2 від 10.11.2011 перед ПАТ «Альфа-Банк», яка складає 7928718,39 грн., залишилась непогашеною, а вимоги невиконаними. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачами зобовязань стосовно дострокового повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення заборгованості з відповідачів як солідарних боржників із позичальником [PERSON] Згідно із частиною 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до змісту п. 3.1 договорів поруки № SМЕRS00056/8 від 10.11.2011 та № SМЕRS00056/9 від 10.11.2011, сторони дійшли згоди що цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором. Порука за ним договором припиняється, якщо протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор не пред'явить до поручителя вимоги або позову, а також в інших випадках передбачених чинним законодавством України. Строк виконання зобов'язання наступив 19 квітня 2014 року (30 календарних днів з 20.03.2014). Позов від кредитора надійшов до суду 10 квітня 2017 року в межах трирічного строку , що вказує на наявність суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителів на час пред'явлення позову позивачем. За розрахунком позивача, який підтверджується належними доказами (зокрема, випискою по особовим рахункам з 10.11.2011 по 14.03.2017), станом на 13.03.2017 розмір заборгованості за тілом кредиту по договору про надання траншу № SМЕ0003613-2 від 10.11.2011 становить 7928718,39 грн. При цьому, у разі незгоди з розрахунком кредитора боржник в силу норм процесуального права має довести певними первинними документами, що він має іншу заборгованість перед кредитором (зокрема, надати докази погашення заборгованості за кредитним договором, зробити власний рахунок належних до сплати сум), чого відповідачами не було зроблено. Тобто, належними доказами не доведено що розмір заборгованості за договором про надання траншу № SМЕ0003613-2 від 10.11.2011, не відповідає реальним обставинам справи. Розрахунок заборгованості позичальника, наданий банком, відповідачами не спростований, оскільки останні не довели суду шляхом подання належних доказів обставин відсутності заборгованості за кредитним договором, не надали суду доказів погашення цієї заборгованості. Представник відповідача [PERSON], зробивши власний (не обґрунтований та не підтверджений) розрахунок, надав його суду в якості додатку до клопотання щодо проведення експертизи, а не в якості контррозрахунку на розрахунок банку. Враховуючи вищенаведене, суд не може взяти до уваги цей розрахунок як належний доказ на спростування доказів позивача . Згідно зі статтями 80, 81 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами статей 77-79 ЦПК обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідачами належними та допустимими доказами не підтверджено, а отже не доведено суду відсутність або інший, відмінний від зазначеного позивачем, розмір заборгованості за договором про надання траншу № SМЕ0003613-2 від 10.11.2011року, не вказано та не надано суду будь-яких інших доказів на підтвердження своєї позиції в якості спростування тверджень позивача. Таким чином, за вищенаведеними висновками суду позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Судовий збір відповідно дост. 141 ЦПК України слід стягнути на користь позивача з відповідачів в рівних частках.

Outcome: approved