Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вишгородського районного суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона із 22.06.2017 року є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договорами дарування. Попереднім власником зазначеного будинку був її батько [PERSON]. Із дозволу батька [PERSON] у будинку проживав та був зареєстрований відповідач. З 01.10.2017 року у будинку відповідач не проживає, інколи приїжджаючи до будинку вчиняє сварки, псує та лає майно в будинку та на подвір'ї, ображає батька. На вимогу позивача, як власника будинку, знятися з реєстрації у належному їй будинку та більше не приїжджати до нього відповідач не реагує, неправомірно вважає, що має проживати в будинку без її дозволу. Відповідач не є членом її сім'ї та прописаний у будинку без її згоди, як власника. Оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні належним їй будинком звернулася до суду та просила усунути перешкоди у здійсненні права користування, розпорядження та володіння будинком, що розташований у [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням, а також знати його з реєстраційного обліку у зазначеному будинку. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення із викладених у позові підстав. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволення, зазначив, що він на законних підставах проживав у спірному будинку, зміна власника не позбавляє його права там проживати. Відповідачу за час проживання ніяким чином ні в чому не заперечував та не перешкоджав. З серпня 2017 року не його постійним місцем проживання. Крім того, у судовому засіданні наголошував на тому, що згідно ст. 405 ЦК України він має право на проживання у будинку. Вивчивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON], є власником житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,1046 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договорами дарування від 22.06.2017 року та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2017 року (а.с. 6-9). З довідки виданої виконавчим комітетом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 23.05.2018 року № 609/02-3323 вбачається, що житловий будинок в [ADDRESS] належить [PERSON], в будинку зареєстровані - [PERSON] (батько власника), [PERSON] (матір власника), [PERSON] (племінник власника) (а.с. 10). З акту від 21.05.2018 року складеного депутатом Димерської селищної ради [PERSON] в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] вбачається, що обстежено житловий будинок по [ADDRESS], який належить [PERSON]. Під час обстеження встановлено, що [PERSON] зареєстрований за даною адресою, однак в період з 01.10.2017 року по даний час в будинку не проживає (а.с. 11). З акту від 23.10.2018 року складеного депутатом Димерської селищної ради [PERSON] в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] вбачається, що обстежено житловий будинок по [ADDRESS], який належить [PERSON]. Під час обстеження встановлено, що в даному будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], але фактично проживає двоє осіб. [PERSON] в період з 01.10.2017 року по даний час в будинку не проживає. Зі слів [PERSON] фактичне місце проживання невідоме (а.с. 12). У судовому засіданні було встановлено що з серпня 2017 року [PERSON] у житловому будинку по [ADDRESS] не проживає. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, на яку неодноразову наголошував відповідач. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тривалий строк користування відповідачем спірним будинком, враховуючи зміну власника, членами сім'ї якого він не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, аналізуючи викладені норми, суд вважає за можливе усунути для позивача перешкоди шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 5000, 00 гривень судом зазначається наступне. З ордеру серії КС № 502851 вбачається, що між [PERSON] та адвокатом [PERSON], який діє на підставі свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю № 5465/10 було укладено договір про надання правової допомоги від 17.05.2018 року № б/н, згідно умов якого адвокат зобов'язався надавати правову допомогу в усіх судових інстанціях (а.с. 47). Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема: витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно акту приймання виконаних робіт від 20.12.2018 року та квитанції до прибуткового касового ордеру вбачається, що адвокату [PERSON] за визначений договором про надання правової допомоги обсяг робіт [PERSON] оплачено гонорар в сумі 5000, 00 грн. За таких обставин позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Судовий збір сплачений позивачем у сумі 704 грн. 80 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки згідно п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» відповідач звільнений від сплати судового збору.

Outcome: approved