Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування якого вказав, що 04.07.2015 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 250000грн., про що відповідач написала власноручно розписку та зобовязалась повернути позику до 18 липня 2015 року. Оскільки грошові кошти відповідач не повернула, позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 250000грн., проценти за користування коштами в сумі 65156,05грн., 3% річних в сумі 8568,49грн. В серпні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійним, в обґрунтування якого вказала, що працювала у [PERSON] реалізатором на ринку і 04.07.2015 перебуваючи в будинку [PERSON] під психологічним тиском останнього змушена була написати боргову розписку на 250000грн. Фактично ніяких коштів від [PERSON] не отримувала. Просить визнати недійсним договір позики від 04.07.2015 року на підставі ст. 231 ЦК України. Ухвалою суду від 17.08.2015 зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду із первісним позовом. Позивач-відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позові підтримав, надав суду пояснення в яких вказав, що відповідач тривалий час працювала у нього, неодноразово позичала кошти, які віддавала, в липні звернулась до нього із проханням про позику грошей, які їй були необхідні для будівництва, фізичного та психічного насильства до відповідачки не застосовував. В судовому засіданні представник позивача-відповідача позовні вимоги первісного позову підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач-позивач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала, зустрічний позов підтримала, надала суду пояснення, в яких вказала, що тривалий період часу працювала у [PERSON], 04.07.2015 року [PERSON] запросив до себе до дому та сказав, що виявлено недостачу товару, а в подальшому застосовуючи погрози примусив написати розписку на 250000грн., грошей не отримувала. Представник відповідача-позивача в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову не визнала, зустрічний позов підтримала. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. 04.07.2015 року [PERSON] власноручно написала розписку про отримання в борг у [PERSON] 250000грн., які зобовязалась повернути в термін 14 днів. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином. Після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання договору позики від 04 липня 2015 року недійсним, [PERSON] посилалася на вимоги ст. ст. 203, 215, 231 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою?третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу . Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України ), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 57 , ч. 4 ст. 60 , ст. 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього. 04.07.2015 року [PERSON] звернулась до Південно-Західного ВМ Хмельницького МВ УМВС у Хмельницькій області, висновком якого від 07.07.2015 року винесено [PERSON] письмове застереження про неприпустимість протиправних дій. Відомості щодо кримінального правопорушення по факту примушування [PERSON] до виконання цивільно-правових обовязків внесено до ЄДРДР за № 12015240010004370. Постановою від 28.10.2015 вказане кримінальне провадження закрито у звязку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді від 07.07.2016 року вказану постанову скасовано, а справу направлено прокурору м. Хмельницького для організації досудового розслідування. Відповідно до висновку судової експертизи № 3-03/1913 від 29.02.2016 року рукописний текст розписки від 04.07.2015 року складено особисто [PERSON], а також виконаний без ознак впливу «збиваючих» факторів внутрішнього характеру, зокрема, незвичайного стану (душевного хвилювання). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що були присутні при складанні розписки 04.07.2015 року [PERSON], тиску на [PERSON] ніхто не чинив. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] тривалий період часу працювала на речовому ринку реалізатором товару у [PERSON], в липні 2015 була у відпустці, за час її відсутності дружина [PERSON] проводила інвентаризацію товару в кіоску. Частиною 2 статті 2 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом даних правових норм, роботодавець і громадянин України на власний розсуд встановлюють умови майбутнього трудового правовідношення, але вони зобов'язані у будь-якому випадку визначити обов'язкові умови трудового договору, що охоплюють згоду про прийняття на роботу, визначення трудової функції працівника та місце його праці, термін дії договору і початок виконання працівником роботи. В іншому випадку трудовий договір вважається неукладеним. Такі умови трудової угоди віднесені до обов'язкових, оскільки законодавче закріплені в понятті трудового договору і тому становлять основний зміст правового статусу працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. [PERSON] не надано належних та достовірних доказів в розмінні ст.ст. 57-59 ЦПК України про виконання трудових обовязків на підставі трудового договору з [PERSON] При цьому, покази свідків [PERSON], [PERSON] не є належним та допустимим доказом по справі, в розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України, оскільки покази свідка не можуть підтверджувати наявність трудового договору між [PERSON] та [PERSON] Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність зустрічного позову [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник повинен повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок. Отже, виходячи з наведених норм закону розписка, в якій зазначено сторони, сума переданих в борг грошей, особисті підписи є доказом укладення між позивачем і відповідачем договору позики, тому вимога позивача про повернення таких коштів є обґрунтованою. Згідно ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов"язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.536, 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Розмір облікової ставки НБУ за період з 04.07.2015 року по 30.08.2016 року визначено : з 04.03.2015р. по 27.08.2015р. 30% річних, що становить 0,082% в день 28.08.2015р. по 24.09.2015р. 27% річних, що становить 0,073% в день 25.09.2015р. по 09.04.2016р. 22% річних, що становить 0,060% в день 21.04.2016р. по 26.05.2016р. 22% річних, що становить 0,060% в день 27.05.2016р. по 23.06.2016р. 16,5% річних, що становить 0,045% в день 24.06.2016р. по 28.07.2016р. 16,5 річних, що становить 0,045% в день 29.07.2016р. по 30.08.2016р. 15,5% річних, що становить 0,042% в день Розмір процентів за користування позикою згідно договору позики вді 04.07.2015 року становить: липень 2015 року 250000грн* 0,08219% в день*27 днів = 5547,82грн. серпень 2015 року 250000грн* 0,08219% в день*27 днів = 5547,82грн. серпень 2015 року 250000грн* 0,07397% в день*4 дні = 739,70грн. вересень 2015 року 250000грн* 0,07397% в день*27 днів = 4438,20грн. вересень 2015 року 250000грн* 0,06027% в день*6 днів = 904,05грн. жовтень 2015 року 250000грн* 0,06027% в день*31 день = 4670,92грн. листопад 2015 року 250000грн* 0,06027% в день*30 днів = 4520,25грн. грудень 2015 року 250000грн* 0,06027% в день*31 день = 4670,92грн. січень 2016 року 250000грн* 0,06027% в день*31 день = 4670,92грн. лютий 2016 року 250000грн* 0,06027% в день*29 днів = 4369,57грн. березень 2016 року 250000грн* 0,06027% в день*30 днів = 4520,25грн. квітень 2016 року 250000грн* 0,06027% в день*21 день = 3314,85грн. квітень 2016 року 250000грн* 0,05191% в день*9 днів = 1167,97грн. травень 2016 року 250000грн* 0,05191% в день*26 днів = 3374,15грн. травень 2016 року 250000грн* 0,04918% в день*5 днів = 614,75грн. червень 2016 року 250000грн* 0,04918% в день*23 дні = 2827,85грн. червень 2016 року 250000грн* 0,04508% в день*7 днів = 2592,10грн. липень 2016 року 250000грн* 0,04508% в день*29 дні = 3268,30грн. липень 2016 року 250000грн* 0,04246% в день*2 дні = 212,30грн. серпень 2016 року 250000грн* 0,04246% в день*30 днів = 3184,50грн. а всього 65156,05грн. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник у випадку прострочення виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора має сплатити 3% річних від простроченої суми. Розмір відсотків за прострочення повернення відповідачем позики за період з 18.07.2015р. по 30.08.2016р. становить згідно розрахунку 250000*0,03%:365*417днів =8568,49грн. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а з [PERSON] належить стягнути борг за договором позики від 04 липня 2015 року в сумі 250000грн., проценти за користування коштами в сумі 65156,05грн., 3% річних в сумі 8568,49грн. Зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути судові витрати в сумі 3236,08 грн.

Outcome: approved