Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

В жовтні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № DOXRF123520093 від 25 лютого 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 9388.00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і банком договір, про що свідчить підпис відповідачки у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячні платежі) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором відповідачка станом на 18 вересня 2013 року має заборгованість 22201.77 грн., яка складається з наступного: 3061.59 грн. - заборгованість за кредитом; 9099.31 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8507.45 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); 1033.42 грн. - штраф (процента складова), яку просило стягнути публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», а також стягнути судові витрати. Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 15 січня 2014 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DOXRF123520093 від 25 лютого 2007 року у розмірі 22201.77 грн. та судових витрат у розмірі 229.40 грн. відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи; апелянт не погоджується з тим, що в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, встановленого для вимог про стягнення заборгованості за договором і вважає, що при вирішенні даної справи суд першої інстанції повинен був врахувати висновок Верховного Суду України, викладений 20 листопада 2013 року на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі №6-126, предметом розгляду якої був спір про стягнення заборгованості за споживчим кредитом після спливу позовної давності, відповідно до якого п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою частиною 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту; апелянт вважає, що суд першої інстанції повинен був застосувати положення ч.3 ст. 267 ЦК України і задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки відповідачкою не заявлено про застосування строку позовної давності. У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Відповідачка у судове засідання апеляційного суду не з'явилась про час і місце розгляду справи повідомлена телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм №1 за №4761 від 18 березня 2014 року. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропущений строк позовної давності, пославшись при цьому на положення ст.ст. 11, 13 Закону України «Про захист прав споживачів» та роз'яснення, надані в п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів,що виникають із кредитних правовідносин». Проте з такими висновками погодитись неможливо, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте на наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язком для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України. Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом України по справі №6-126 цс 13 від 20 листопада 2013 року пункт 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого мину, у системному зв'язку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного Закону, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту. Тому посилання суду першої інстанції на зазначену норму є помилковим. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається з матеріалів справи про розгляд справи судом першої інстанції відповідачка повідомлялась належним чином, але в судове засідання вона не з'являлась і заяв про застосування строку позовної давності не подавала. Розглядаючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи за умовами договору споживчого кредиту від 25 лютого 2007 року банк надав позичальнику [PERSON] строковий кредит на строк з 25 лютого 2007 року по 25 лютого 2008 року. З доданого позивачем розрахунку заборгованості на погашення заборгованості вбачається, що відповідачкою належним чином не виконувались умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 18 вересня 2013 року виникла заборгованість в сумі 22201.77 грн. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачем на доведеність позовних вимог надані докази, які містяться на а.с. 4 (анкета позичальника), 5-8 (Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), 9 (ксерокопія паспорту [PERSON]) та розрахунок заборгованості (а.с.3).. Відповідачкою на спростування укладення кредитного договору і розміру заборгованості будь-яких належних та допустимих доказів не надано. Враховуючи наявність заборгованості по кредитному договору станом на 18 вересня 2013 року і відсутність підстав вважати її недоведеною, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про її стягнення підлягають задоволенню.

Outcome: approved