Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить суд винести рішення, яким стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, призначеного для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивувала тим, що з 22.02.2009 року по 23.02.2016 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON]. Під час перебування в шлюбі у них народився син - [PERSON] [INFO]. Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 01.02.2016 року їх шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили 23.02.2016 року. До останнього часу відповідач по справі періодично сплачував їй аліменти на утримання їх спільного сина, але починаючі з січня 2018 року відповідач припинив надання матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON]. Знаючи, що дитина потребує постійної батьківської уваги і допомоги, відповідач ухиляється від виконання своїх обовязків. Вона на даний час тимчасово не працює та наявних у неї коштів не вистачає на належне фінансове забезпечення їх спільної дитини. Значну частку зароблених нею коштів вона витрачає на лікування сина. Враховуючи вищевикладене, вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала з підстав зазначених в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, згідно пояснень, що містяться в протоколі судового засідання Рославльського міського суду Смоленської області від 26 липня 2018 року, який складено у зв»язку з виконанням судового доручення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області про вручення судових документів та вчинення окремих процесуальних дій відносно [PERSON], останній зазначив, що сплачувати аліменти на утримання сина згоден, позовні вимоги колишньої дружини визнає та не заперечує, щоб Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області розглянув дану справу у його відсутність. За викладених обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача. Згідно ст.206\~ЦПК України\~відповідач може\~визнати позов\~на будь-якій\~стадії провадження\~у справі,\~зазначивши про\~це в\~заяві по\~суті справи\~або в\~окремій письмовій\~заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнав позов і таке визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то суд підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову не вбачає та вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, оскільки для того наявні законні підстави. Вислухавши пояснення позивача, розглянувши справу, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. Як достовірно встановлено в судовому засіданні сторони з 27 лютого 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 01 лютого 2016 року. Сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І МП №694054, яке видане відділом запису актів громадянського стану Адміністрації муніципального утворення Рославльський район Смоленської області 02 листопада 2011 року, де зазначено, що батьком [PERSON] є [PERSON], а матірю [PERSON]. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема підтверджується довідкою про склад зареєстрованих осіб, що видана ОСББ «Манагарова 19» 23.01.2018 року за вих..№4, малолітня дитина сторін проживає з матірю позивачкою по справі. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної\~Ради України\~№ 789-ХІІ\~від 27\~лютого 1991\~року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8\~Закону України\~"Про\~охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст..ст.180, 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як встановлено судом, відповідно до ст. 187 Сімейного кодексу України аліменти на утримання [PERSON] із доходів відповідача не відраховуються, в порядку ст..188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати сина [PERSON] відповідач не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст.189 Сімейного кодексу України між сторонами не укладено. Враховуючи викладене, а також те, що ненадання належної матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини є порушенням обов'язку [PERSON] піклуватися про свою дитину, то суд приходить до висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина, а тому позов є законним та обґрунтованим і підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір.

Outcome: approved