Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах: [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи: Служби у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їм на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. Вказують на те, що тривалий час в цьому будинку зареєстровані відповідач та її діти, однак фактично там не мешкають з 01.01.2013 року у зв'язку із зміною місця проживання, відмовляються знятися з реєстрації не поясняючи причини своєї відмови, не приймають участі в утримані вказаного будинку. З огляду на викладене просять суд визнати [PERSON],[PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] У судове засідання позивачі, [PERSON], [PERSON], та їх представник, адвокат [PERSON], який діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4400 та Договору щодо надання правової допомоги та представництва інтересів від 12.06.2018 року, не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надали суду заяви, в яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили розглянути справу без їх участі. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON], [PERSON], своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи. Третя особа, Служба у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації Донецької області, надала заяву про розгляд справи за відсутності свого представника, рішення просила ухвалити на розсуд суду. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах: [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи: Служби у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що право власності на будинок [ADDRESS] а саме 3/4 частки належить позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 листопада 2006 року, який зареєстровано в реєстрі за номером 2487 та позивачу [PERSON], а саме 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадок за заповітом від 02 червня 1989 року (а.с.6-7). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Як вбачається із Домової книги для реєстрації громадян, які проживають в [ADDRESS] у вказаному будинку зареєстровані: [PERSON], з 31.07.2007 року(а.с.8-9), [PERSON], [INFO] з 28.09.2007 року(а.с. 8-9), [PERSON], [INFO] з 21.12.2011 року(а.с.9-10) Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Так, з Акту №43 від 21 травня 2018 року, підписаного та затвердженого селищною головою Черкаської селищної ради С.В.Падалка, в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], вбачається, що громадяни [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з 01.01.2013 року та по теперішній час не проживають за адресою: [ADDRESS].(а.с. 11). За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст.328ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном . Згідно з ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Щодо посилання третьої особи Служби у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації Донецької області, відносно того, що недоцільно визнавати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими що втратили право користування житловим приміщенням у спірному будинку, суд приходить до наступного висновку. Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ч. 3,4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON], та її діти [PERSON], [PERSON] з 01.01.2013 року не проживають в житловому приміщенні, а саме в [ADDRESS], добровільно не знялися з реєстрації, їхніх особистих речей у будинку немає, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про позбавлення [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах: [PERSON], [PERSON], права користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] Позивачі не наполягали на відшкодуванні судових витрат за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved