Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

[PERSON]. звернулася до Рогатинського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві зазначено, що в 1993 році між сторонами по справі у виконавчому комітеті Вербилівської сільської Рогатинського району Івано-Франківської області було зареєстровано шлюб, про що було зроблено актовий запис за №15. Від спільного проживання в шлюбі в них [INFO] народилася дочка, [PERSON], [INFO] народився син [PERSON], які досягли повноліття. Спільне проживання між позивачкою і відповідачем склалося невдало. Різні погляди на життя стали причиною непорозумінь. Позивачка в травні 2012 року виїхала до держави Ізраїль, де проживає за адресою [ADDRESS]. Шлюбні стосунки між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Шлюб носить формальний характер. Примирення між ними неможливе. Просила шлюб розірвати. Судові витрати по розірванню шлюбу віднести за рахунок відповідача по справі. Справу слухати за її відсутності. Відповідач у судове засідання, призначене на 03.11.2014 року не прибув, направив на адресу суду письмову заяву в якій просив шлюб розірвати, оскільки за термін, наданий для примирення зберегти сім'ю не вдалося. Відповідно до вимог, передбачених ст.27 ЦПК України участь у судових засіданнях - це право, а не обов'язок сторін по справі. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER], виданого 05 березня 1993 року виконавчим комітетом Вербилівської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області, 05 березня 1993 року було зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], про що було зроблено актовий запис за №15. Після одруження дружині присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.8). [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою с.Вербилівці Рогатинського району Івано-Франківської області, що підтверджується довідкою №20/439/14, виданою 19.07.2014 року Рогатинським РС УДМС України в Івано-Франківській області. Відповідно до вимог ст.112 СК України при розірванні шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову. Бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Дані положення закріплені у ст.55 Сімейного кодексу України. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до роз'яснень, даних в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", якщо після закінчення призначеного судом строку, примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, неповнолітніх дітей на утриманні в подружжя немає, у обох наявне стійке волевиявлення, направлене на припинення сімейних відносин. Викладені обставини свідчать про те, що подальше спільне проживання подружжя і збереження сім`ї неможливе, суперечитиме інтересам сторін, що має істотне значення, а тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved