Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до якого просить суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловою квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 24 січня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Дубровським В.М., зареєстрованого в реєстрі за №234 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31 січня 2006 року №9709664. Зазначає, що з 21 липня 2017 року в квартирі зареєстрований відповідач, але з червня 2018 року в ній не проживає, особистих речей не має, що перешкоджає їй, як власнику користуватися і розпоряджатися належним їй майном. Позивач у судове засідання не з`явилась про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. До початку судового засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов просить задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини своєї неявки, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи був належно повідомлений у встановленому законом порядку. Відзив та заперечення проти позову від відповідача не надходили, тому суд ухвалює рішення про заочний розгляд даної справи у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені документи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно договору купівлі-продажу від 24 січня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Дубровським В.М., зареєстрованого в реєстрі за №234 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31 січня 2006 року №9709664, [PERSON] є власником житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Актом від 20 червня 2019 року, встановлено, що [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та за вказаною адресою фактично не проживає з 08 червня 2018 року. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.391 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачі не є власником квартири, у ній не проживає, особистих речей не зберігає, його необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловою квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved