Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до [PERSON] у якому просить суд ухвалити рішення про зобов'язання [PERSON] повернути їй належні на праві особистої власності наступні ювелірні вироби: 1) сережки з діамантами; 2) печатку чоловічу з діамантами; 3) часи золоті з браслетом, жіночі; 4) ціпок золотий «жгут»; 5) каблучку золоту з діамантами «роза», колекційну. У разі відсутності зазначених ювелірних виробів [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь суму вартості вказаних ювелірних виробів в розмірі 107900,00 грн. В обґрунтування зазначених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що з відповідачем по даній справі вона познайомилась наприкінці 90 років у той час, коли їй потрібно було десь зайняти гроші, оскільки в її родині відбулися тяжкі негативні події (пошкодження її автомобілю внаслідок ДТП; хвороба батьків та інше). Саме тоді [PERSON] погодився надати їй у борг певну суму грошей, але взамін, окрім її розписки він вимагав надати йому якесь цінне майно в якості залогу. Оскільки у неї нічого іншого як 1/2 частини незавершеного будівництвом будинку та 9 одиниць ювелірних виробів які складалися з її особистих золотих ювелірних виробів з діамантами і ювелірних виробів її сина не було, він погодився на отримання залогу у вигляді 4 одиниць ювелірних виробів та надання на його ім'я довіреності на право розпорядження 1/2 частиною незавершеного будівництвом будинку. На початку вересня 1998 року вона надала відповідачу розписку про отримання 5,5 тисяч доларів США, довіреність на розпорядження 1/2 належної їй частини незавершеного будівництвом будинку і 4 одиниці особистих ювелірних виробів, про що [PERSON] написав їй власноручно розписку, а також розписку про те, що він ніяких дій по відчуженню належної їй частини будинку на протязі одного року, тобто до 01 вересня 1999 року здійснювати не буде. Необхідно зазначити, що до червня 1998 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] якому належала інша 1/2 частина незавершеного будівництвом будинку, але у червні 1998 року шлюб між ними був офіційно розірваний і чоловік виїхав з будинку, забравши при цьому лише свої особисті речі і інші належні їй особисто 5 одиниць ювелірних виробів, про що вона дізналася пізніше. Вона звісно намагалася з'ясувати у [PERSON] чому він забрав її вироби і коли він їх мені поверне, але їй стало відомо від його сестри, що [PERSON] виїхав на заробітки у Італію і просив їй передати, що ці ювелірні вироби він їй обов'язково поверне коли повернеться сам з-за кордону, бо він сподівається, що йому вдасться відновити їхню сім'ю і своє перебування у будинку, тому щоб вона не продавала цей будинок він притримає ці її особисті речі. Розуміючи, що звертатися до правоохоронців або до суду проти людини, яка перебуває за кордоном справа безнадійна, вона терпляче чекала повернення колишнього чоловіка який повинен був по приїзду повернути їй її особисті речі - ювелірні вироби. Тим більше, що через деякий час вона випадково взнала, що відповідач [PERSON] не дотримавшись свого зобов'язання по відношенню до неї вже через кілька днів після отримання від неї довіреності продав своїй дружині [PERSON] незавершений будівництвом будинок і продав якійсь незнайомій особі її особисті ювелірні вироби, про що він сам підтвердив у суді, куди вона негайно звернулася із позовом. Дніпропетровській районний суд розглянувши поданий нею позов, прийняв у 2000 році рішення про його задоволення в повному обсязі, прийшовши до висновку, що [PERSON] обманув її і тому ці обставини дали підстави суду в силу статті 57 ЦК України визнати договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку і 1/2 частини земельної ділянки недійсним. Вона разом зі своїм доросли сином продовжували жити у будинку і здійснювати його добудову на протязі 10 років, а її колишній чоловік [PERSON] увесь цей час знаходився на заробітках в Італії і періодично передавав їй через своїх родичів, що він скоро повернеться і з'явиться в будинку з грошима та її ювелірними виробами, які знаходяться у надійному місці тільки йому відомому. Тому вона очікувала його повернення і повернення своїх особистих речей. Але у 2013 році їй випадково стало відомо від сестри колишнього чоловіка, що [PERSON] повернувся на Україну ще навесні 2012 року дуже хворий і через кілька місяців помер. Саме тоді у 2013 році сестра колишнього чоловіка надала їй копію свідоцтва про смерть [PERSON] і оригінал розписки від [PERSON] про отримання ним ще у 1998 році належних їй особистих ювелірних виробів у кількості 5 одиниць. Як вбачається з тексту розписки, яку [PERSON] написав власноручно, увесь цей час належне їй майно, яке без її згоди було ним отримано, знаходилось і знаходиться дотепер у відповідача. Вона намагалась вирішити питання повернення своїх особистих речей [PERSON] добровільно, але він відмовляється від будь-яких контактів з нею і не бажає повертати їй зазначене майно, тому вона вимушена звернутися до суду з цією позовною заявою. Належні їй на праві власності жіночі ювелірні вироби вибули з її володіння поза її волею, спочатку вони знаходилися у колишнього чоловіка, а потім вони опинилися у відповідача - [PERSON], який добре усвідомлював, отримуючи від чоловіка жіночі прикраси, що [PERSON] не є їх власником і що йому не належить право на їх відчуження. Це дає підстави вважати, що [PERSON] є недобросовісним набувачем в розумінні статті 388 ЦК України. Більш того, вона особисто не надавала ані [PERSON], ані тим більше [PERSON] згоди на їх відчуження і це також є підставою для визнання [PERSON] недобросовісним набувачем і можливості для неї витребувати ці вироби із чужого незаконного володіння, як це передбачено ст. 387 ЦК України за змістом якої у разі порушення права власності власник має право витребувати своє майно від особи яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як вона вказувала раніше до 2013 року вона сподівалася на повернення своїх особистих речей і лише тепер їй стало відомо про те, що вони незаконно відчужені сторонній особі, яка не мала права на це, тому вона вважає, що саме з цього часу настає відлік строку позовної давності який нею не пропущений. В судовому засіданні позивачка підтримала пред'явлений позов та просила його задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалася на викладені у позовній заяві та письмових поясненнях обставини. Відповідач та його представники проти позову заперечували, зауважуючи на безпідставності позовних вимог [PERSON], також просили застосувати до вимог позивачки строки позовної давності. Окрім того зазначили, що боргові зобов'язання [PERSON] та [PERSON] не виконали, отримані у позику грошові кошти повернуті не були. Суд, вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 1979 року по 29 липня 1998 року. У 1997 році позивачка та її колишній чоловік [PERSON] зверталися до відповідача із проханнями позичити їм грошові кошти, на які той погодився та надавав [PERSON] і [PERSON] у позику грошові кошти в іноземній валюті (загальна сума переданих коштів становила 10 000,00 доларів США) на строк до вересня 1999 року. В якості забезпечення належного виконання боржниками свого обов'язку, позивачка та її чоловік передали [PERSON] в заставу коштовності: золоті сережки з діамантами (одну пару); золоту печатку з діамантами, чоловічу; золотий годинник з браслетом, жіночій; золотий ланцюжок; каблучку золоту з діамантами «роза», колекційну. Про отримання від позивачки та її чоловіка вказаних коштовностей [PERSON] склав розписку, яку передав позивачці та її чоловікові, та яка долучена до матеріалів справи у копії. Як було встановлено в судовому засіданні, позивачка та її чоловік [PERSON] не виконали своїх зобов'язань перед [PERSON] та у обумовлений ними строк грошові кошти позичальникові не повернули. Позивачка вказує, що 01 вересня 1998 року відповідач повернув їй частину прикрас та оригінал розписки на 10 тис. доларів США. При цьому, це відбулося через те, що між ними та відповідачем було досягнуто домовленість про фактичну заміну залогу, а саме, позивачка 03.09.1998 року надала відповідачу довіреність на право розпоряджання належною їй ? часткою незавершеного будівництвом будинку, а той у свою чергу зобов'язався протягом року не здійснювати ніяких дій по відчуженню належної їй частки будинку, про що склав і передав їй власноручно написану розписку. Позивачка також вказує, що 03.09.1998 року вона склала довіреність на ім'я [PERSON] та стала чекати на повернення другої частини належних їх ювелірних виробів, але [PERSON] протягом двох тижнів обіцяв повернути їх мотивуючи затримку тим, що йому потрібен час, щоб їх забрати у родичів. В цей час її чоловік [PERSON] вкрав у неї ту частину виробів, які були повернуті раніше, але у зв'язку з тим, що той виїхав за кордон вона не мала можливості звернутися до правоохоронних органів і змушена була чекати на його повернення. 16 вересня 1998 року вона вимагає і отримує від [PERSON] розписку на іншу частину її золотих виробів, які він не повертає. В цьому ж році вона взнає, що її чоловік передав викрадені ним золоті вироби [PERSON], який на протязі 16 років отримав у своє незаконне володіння 1/2 частину її будинку та 1/2 частину належних їй особисто золотих виробів. Як вбачається із матеріалів справи № 2-227/2000, зокрема з протоколу судового засідання, яка була надіслана до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, у своїх поясненнях [PERSON] вказувала на те, що 04.11.1997 року вона прийшла до [PERSON] і пояснила, що не зможе повернути борг та сказала йому, щоб в рахунок погашення боргу він продав її золоті вироби та задовольнив за рахунок виручених коштів свої вимоги. [PERSON] підтвердив, що дійсно він ще тоді реалізував належні позивачці ювелірні вироби в Росії та від їхнього продажу отримав приблизно 3000,00 дол. США, які навіть не покривали і половини боргу [PERSON]. Отже, з досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що ще у 2000 році позивачка знала, що ювелірні вироби, які були передані нею та її колишнім чоловіком [PERSON] у заставу, були відчужені останнім в рахунок погашення заборгованості, а доказів про те, що у період з 2000 року по 2015 рік ці ювелірні вироби, або ж їх частина, фактично перебували у розпорядженні позивачки надано у судове засідання не було. Окрім того, складання позивачкою на ім'я відповідача довіреності від 03 вересня 1998 року, якою вона уповноважила відповідача подарувати, продати за ціну і на умовах за його розсудом належну їй ? частину житлового будинку, незакінченого будівництвом, що знаходиться в [ADDRESS], який розташований на приватизованій земельній ділянці, у розумінні Глави 34 ЦК України в ред. 1963 року, ст. 178 ЦК України в ред. 1963 р., ст. 7 та Розділу ІІІ Закону України «Про заставу» в редакції, що діяла станом на 1998 рік, не є різновидом забезпечення виконання зобов'язань, та у такий спосіб заміна предмета застави здійснена бути не могла. Так, відповідно до ст. 374 ЦК України (в ред. 1963 р.) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Статтею 178 ЦК України (в ред. 1963 р.) передбачені види забезпечення виконання зобов'язань. Так, виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею), заставою і поручительством. Крім того, зобов'язання між громадянами або з їх участю можуть забезпечуватися завдатком, а зобов'язання між соціалістичними організаціями - гарантією. Відповідно до ст. 181 ЦК України (в ред. 1963 р.) в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає в силу договору чи закону. Заставою може бути забезпечена дійсна вимога. Застава може мати місце також щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Відносини застави регулюються Законом України "Про заставу", іншими актами законодавства. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» в редакції, що була чинною станом на 1997-1998 рр., застава - це спосіб забезпечення зобов'язань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає в силу договору чи закону. Статтю 3 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставою може бути забезпечена дійсна вимога, зокрема така, що випливає з договору позики (банківської позички), купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання. Предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення (ст. 4 Закону України «Про заставу»). Отже, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що [PERSON] позика була повернута [PERSON] та [PERSON] у повному обсязі, а передані відповідачу у заставу спірні ювелірні вироби й дотепер знаходяться у його володінні. При цьому, відповідно до положень ст. 178 ЦК України (в ред. 1963 р.), ст. 181 ЦК України (в ред. 1963 р.), ст. 1, ст. 19 Закону України «Про заставу» (в ред., що діяла на момент спірних правовідносин), [PERSON], як заставодержатель, за рахунок заставленого майна, враховуючи, що позика у визначений строк повернута йому не була, мав право задовольнити свої вимоги за рахунок спірних ювелірних прикрас, про що [PERSON] ще у 2000 році не заперечувала, та що вбачається із протоколу судового засідання, який міститься у матеріалах цивільної справи № 2-227/2000, яка була вивчена судом у судовому засіданні, а [PERSON] у свою чергу підтвердив, що дійсно він продав спірні ювелірні прикраси і за рахунок виручених від продажу коштів частково задовольнив свої вимоги до позивачки та її чоловіка. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір слід стягнути з позивачки в дохід держави.

Outcome: approved