Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 листопада 2015 року він набув у власність житловий будинок [ADDRESS], зареєстрований та мешкає за цією ж адресою. В будинку крім нього зареєстрований відповідач (який не є членом його сім'ї або членом сім'ї колишнього власника житла), який за місцем реєстрації без поважних причин не мешкає понад 20 років, витрати по утриманню житла не несе, особистих речей останнього в будинку немає, проте [PERSON] не знявся з реєстрації з місця попереднього проживання. Зазначене створює позивачу перешкоди в користуванні належним йому майном, зокрема право на отримання субсидії. В зв'язку з цим [PERSON] просив усунути перешкоди в користуванні майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, судом відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України вважаються належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення в пресі, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 листопада 2015 року, реєстр. №1825 [PERSON] набув у власність житловий будинок [ADDRESS], зареєстрований та мешкає за цією ж адресою. В будинку крім нього зареєстрований відповідач (який не є членом його сім'ї або членом сім'ї колишнього власника житла), який за місцем реєстрації без поважних причин з 1995 року не мешкає (будинок на момент реєстрації відповідача мав адресу [ADDRESS]). В той же час [PERSON], фактично змінивши місце проживання, не знявся з місця попереднього проживання, що створює позивачу перешкоди в користуванні своїм майном. Оскільки відповідач не є членом сім'ї власника житла або членом сім'ї колишнього власника житла, а тому відносини між сторонами повинні регулюватися главою 6 розділу ІІІ Житлового кодексу України (користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду). Проте вказана глава не містить підстав втрати права користування житлом у приватному секторі. Положення Житлового кодексу України дають підстави вважати, що норми глави 2 разділу III цього Кодексу (користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду) можуть застосовуватися до житлових правовідносин в приватному житловому фонді тільки в тих випадках, коли в гл. 6 ЖК є посилання на ці випадки або коли подібні житлові правовідносини не врегульовано нормами гл. 6 і застосування до цих норм гл. 2 не суперечить їх змісту. З положень глави 6 ЖК України, зокрема ст. 163 ЖК України вбачається можливість застосування до цих правовідносин деяких положень глави 2 ЖК України, зокрема ст.ст. 71, 72 ЖК України, оскільки це не буде суперечити закону. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 71 ЖК встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим). В той же час згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз'яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 33 постанови №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, враховуючи встановлені обставини, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Позивач не претендує на відшкодування понесених ним судових витрат.

Outcome: approved