Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (надалі - "Відповідачі") про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що в будинку [ADDRESS] . зареєстровані Відповідачі, які в даній квартирі не проживають, участі по утриманні квартири не беруть, Позивач змушений самостійно оплачувати комунальні послуги за житло. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі до суду повторно не з`явилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, шляхом поміщення оголошення на сайті Івано-Франківського міського суду. Письмового відношення Відповідачів до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Оскільки Відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомили, відзиву на позов до суду не подали, а Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, Суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 10.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Данилів Т.Д, згідно з витягогм з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ІН 47281531. ( а.с.8-9). У вищезазначеному житловому будинку згідно із записами у будинковій книзі зареєстровані брати позивача (відповідачі): [PERSON] 1990 р.н., [PERSON] 1993 р.н., [PERSON] 2000 р.н. Відповідачі є зареєстрованими в житловому будинку [ADDRESS] , але фактично за даною адресою не проживають. Відповідачі зареєстровані до 2015 року за згоди інших власників житлового будинку, якими до 2015 року були їхня бабця [PERSON] та мати [PERSON] . Відповідачі за даною адресою не проживають більше 10 років. З місця реєстрації відповідачі не знялися, згоди на зняття з реєстрації в добровільному порядку позива не отримала. З матеріалів позовної заяви вбачається, що Відповідачі у вказаному житловому будинку не проживають тривалий час. Як випливає з матеріалів позовної заяви реєстрація Відповідачів у вказаному житловому будинку, яка являється власністю [PERSON] порушує її права як власника житлового будинку, оскільки Відповідачі, будучи зареєстрованими в даній квартирі, відмовляються виселетись в добровільному порядку. З матеріалів позовної заяви випливає, що Відповідачі не проживають у спірному житловому будинку, не утримують його, не сплачують комунальні послуги. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що відповідачі не проживають у житловому будинку [ADDRESS] більше трьох років. Позивач змушена оплачувати комунальні послуги за Відповідачів, не може оформити субсидію на житловий будинок. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить Позивачу на праві власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З позовної заяви вбачається, що Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають в будинку [ADDRESS] понад один рік. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Отже, право на користування житлом було набуто Відповідачами, а після остаточного виїзду з даного житлового будинку та встановлення факту не проживання близько 1 року по місцю реєстрації, Відповідачі втратили таке право на користування житлом. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що Відповідачі не проживають в житловому будинку [ADDRESS] понад рік, не несуть витрати по утриманню житла, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Як зазначено Позивачем в позовній заяві, будинок [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності. Відповідачі не проживають у вказаному будинку з 2018 року, не несуть витрат по утриманню будинку, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391 ЦК України, ст.. 150 ЖК України ,

Outcome: approved