Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Братковицької сільської ради Городоцького району Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи його тим, що з 1986 року проживає у наданому їй приміщенні, яке до того часу використовувалось як бібліотека, а з розпадом колгоспу імені Мічуріна, та згідно рішення № 53 від 11.09.1986 Галичанівською сільською радою, куди на той час входило і с. Братковичі, їй дозволено з сім`єю вказане приміщення облаштувати та використовувати як житловий будинок. Починаючи з 1986 року і по даний час вона безперешкодно та безперервно користується нерухомим майном, розташованим в [ADDRESS] , удосконаленою будівлею. Загальна площа приміщень якої 63.3 кв.м. Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області 29 серпня 2019 року відкрито провадження у справі, в якості третьої особи залучено Галичанівську сільську раду Городоцького району Львівської області. В суді представник позивача [PERSON] позов підтримав, у вступному слові вказав, що на будівлю у позивачки є технічний паспорт, будинкова книга, які свідчать, що нежитлова будівля після розпаду колгоспу імені Мічуріна ніким не витребувана, позивачка вклала гроші в реконструкцію та ремонт будівлі, зареєстрована вона та її діти, підвела до будівлі газ, сплачує комунальні послуги, однак оформити право власності не може через відсутність правовстановлюючих документів та відсутність будівлі в архівних документах, що на зберіганні і відділі Городоцької РДА, які передавались колгоспом за 1981-1989 роки. Позов просив задовольнити. В підготовче засідання відповідач - Братковицька сільська рада Городоцького району Львівської області представника не направила, подала заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, зазначивши, що сільська рада позов визнає повністю (а.с.40-42) Представник третьої особи - Галичанівської сільської ради Городоцького району Львівської області, 11.11.2019 подав заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, зазначивши, що сільська рада позов визнає повністю, заперечень не мають (а.с.44) Врахувавши позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Повноваження сторін на вчинення дій по визнанню позову судом перевірені. Відповідач не обмежений в цивільній процесуальній дієздатності, а тому розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, включаючи і право на визнання позову. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до інформації з Державного реєстру, на будівлю розташовану за адресою: [ADDRESS] станом на 27.08.2019 право власності ні за ким не зареєстровано, обтяжень нема. Згідно копії паспорта, будинкової книги, довідки про склад сім`ї (а.с.4-10), [PERSON] (позивачка) значиться зареєстрованою в [ADDRESS] . Згідно листа Городоцької райдержадміністрації від 12.08.2019 село Братковичі вилучено з підпорядкування Галичанівської сільської ради і утворено Братковицьку сільську раду в лютому 1997 році (а.с.12,13) Повідомленням Братковицької сільської ради підтверджено, рішенням виконавчого комітету Галичанівської сільської ради № 53 від 11.09.1986 [PERSON] дозволено поселитися із сім`єю в будинок колишньої бібліотеки в с. Братковичі Городоцького району Львівської області (а.с.14) З довідки Городоцької райдержадміністрації, архівного відділу вбачається, що в переглянутих документах колгоспу «ім.Мічуріна» за 1981-1989 роки в архівному відділі не виявлено рішень про виділення житлового будинку в [ADDRESS] громадянці [PERSON] , є рішення про дозвіл на проживання у будівлі колишньої бібліотеки (а.с.16,17,200) Згідно копії технічного паспорта, будівля за адресою: [ADDRESS] , придатна для проживання, для експлуатації, газифіковано будівлю за рахунок [PERSON] , до будинку входить криниця та огорожа, житлова площа будівлі 39,8 м. кв, загальна 63,3 м.кв., державна реєстрація права власності на неї, та власники відсутні. Факт безперервного використання позивачкою будинку колишньої бібліотеки колгоспу ім.Мічуріна в [ADDRESS] з 1986 року і по даний час, повністю підтверджується довідками Братковицької та Галичанівської сільських рад. На протязі багатьох років жодних перешкод у користуванні зазначеним нерухомим майном у [PERSON] не виникало, однак, у теперішній час вона має намір привести документи в належний стан, та узаконити своє право на вищевказане нерухоме майно. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Нормою статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Нормами ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно з пунктами 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення п. 8 Прикінцевих таперехідних положень ЦК України про те, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, положення ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Таким чином, перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати тільки після 1 січня 2001 року. Отже, правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном (в тому числі нерухомим) почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися з 01.01.2001 року, тому право на звернення до суду в порядку ст.344 ЦК України з вимогою про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю виникає тільки після 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, захист права позивачки у даному спорі повинен вирішуватись у судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на вказану будівлю за набувальною давністю відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивачки є доведеними, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Враховуючи особливості позову, суд залишає судовий збір за позивачкою. На підставі наведеного,

Outcome: approved