Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

До Малиновського районного суду м.Одеси звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визначення часток у співвласності та визнання права власності. Як вказувала позивачка, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого УЖКГ Одеської міської ради 13.06.1994р. на підставі розпорядження № 36317 від 13.06.1994р., співвласниками квартири [ADDRESS] визначені [PERSON], її матір [PERSON] та донька [PERSON]. Вони зареєстровані та мешкають у вказаній квартирі, сплачують комунальні платежі, ніяких суперечок стосовно користування квартирою не мають. [INFO] після смерті матері [PERSON], позивачка, як єдиний спадкоємець першої черги, прийняла спадщину, залишившись проживати у квартирі. У встановлений законом строк позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за № 993 до майна [PERSON] 09.12.2014р. позивачка отримала постанову нотаріуса № 4872/02 -31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій зазначено, що позивачка позбавлена можливості оформити спадщину через те, що у свідоцтві про право власності не зазначені частки, а також право власності не зареєстровано у БТІ. На підставі вищевикладеного, позивачка просить визначити частки у співвласності у кватирі [ADDRESS] між [PERSON], [PERSON], [PERSON]. рівними по 1/3 частині за кожною; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 44,0кв.м., житловою площею - 28,4кв.м.. що складається двох житлових кімнат, ванної площею 2,1кв.м., коридору площею 5,9кв.м., балкону площею 1,0кв.м., туалету площею 1,1кв.м., що розташована на першому поверсі 5-ти поверхового будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Позивачка в судове засідання з»явилася, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Розглянувши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що даний позов підлягає задоволенню наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.06.1994р. виданого УЖКГ Одеської міської ради 13.06.1994р. на підставі розпорядження № 36317 від 13.06.1994р. Вищевказане свідоцтво зареєстровано і записано в реєстрову книгу № 17-1219. Згідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] виготовленого станом на 18.10.2012р. вбачається, що загальна площа квартири 44,0 кв.м., житлова площа 28,4 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, ванної - 2,1 кв.м., коридору - 5,9 кв.м., балкону - 1,0 кв.м., туалету - 1,1 кв.м. та розташована на першому поверсі 5-ти поверхового будинку. Згідно до довідки виписки з домової книги про склад сім»ї та реєстрації від 16.06.2014р. вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON], яка померла [INFO] [INFO] [PERSON] померла відповідно до свідоцтва про смерть, виданого [INFO] відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актова запис № 5982. Зі спадкової справи № 388/2014р. до майна [PERSON], яка померла [INFO], вбачається, що позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою для одержання свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері [PERSON] Інші спадкоємці першої черги відсутні. Згідно до свідоцтва про народження, виданого 11.09.1953р., вбачається, що позивачка є донькою померлої [PERSON] та після одруження змінила дівоче прізвище [PERSON] на [PERSON]. Згідно до свідоцтва про народження, виданого 07.01.1984р. вбачається, що відповідачка [PERSON] є донькою позивачки [PERSON] та після одруження змінила прізвище на [PERSON]. Позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, згідно до постанови державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори від 09.12.2014р. У постанові вказано, що право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, видного УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів 13.06.1994р. зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу № 36317, не зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою № 442334.72.14 КП «БТІ» Одеської міської ради від 11.07.2014р. Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає, що при вирішенні цього спору необхідно застосувати норми законодавства, чинного на час виникнення у сторін права власності на житло, зокрема ЦК УРСР в редакції 1963 року, а також законодавства, яке діяло на час відкриття спадщини, тобто діючий в наступний час Цивільний кодекс України. Так, належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житло, зокрема відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність». Згідно до п.п.2,4 розділу 2 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1066 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1005 року №56, об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Проте, вказаною інструкцією не передбачено державну реєстрацію квартир, які перебувають у власності фізичних осіб. За змістом Закону України від 07 грудня 1990 року № 533-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве та регіональне самоврядування», постанови Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду Української РСР» в зазначених нормативних актах встановлено, що виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Так, стаття 86 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року ) - право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Стаття 15 Закону України «Про власність» вказує, що наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. N 1952-IV та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджено наказом Міністерства юстиції України від 7.02.2002 р. № 7/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 p. за № 157/6445 передбачені умови та порядок здійснення реєстрації прав на нерухоме майно. Частиною 5 ст. 3 вказаного Закону передбачено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Аналізуючи та застосовуючи нормативну базу,яка діяла на час виникших правовідносин,пов*язаних із укладенням договору довічного утримання та переходом права власності за вказаним договором в 1999 році,суд дійшов правильного висновку про те,що на той період діяв ЦК Української РСР 1963 року,яким не ставилось набуття права приватної власності на об'єкт нерухомого майна у набувача за договором в залежність від факту державної реєстрації права власності набутого нерухомого майна. Таким чином, на час виникнення права власності у сторін на спірну квартиру, діючим на той час законодавством не передбачалося обов»язкової державної реєстрації права власності на квартиру як на об»єкт права власності. Посилаючись на вищевказане, суд прийшов до висновку про те, що у померлої [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] виникло ще до прийняття Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване в Мін»юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 та до прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, а отже виникнення у неї права власності на зазначену квартиру не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та законом України від 01 липня 2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність. Згідно ст.357 Цивільного кодексу України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У відповідності до вимог ст.ст. 1216, 1217, 1222, 1223 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Позивачка у встановлений ст.1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Позивачка є спадкоємцем першої черги, фактично успадкувала майно померлої матері, отримала письмову відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, тому за нею в судовому порядку може бути визнано право власності в порядку спадкування на вказану квартиру. Згідно до ст.1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Таким чином, позивачка, щоб захистити своє право на спадщину, змушена була звернутися до суду із позовом про визнання за сторонами права власності по 1\\3 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO] Враховуючи зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, що суд вважає можливим задовольнити позов в повному обсязі.

Outcome: approved