Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Качалівське» (далі- СТОВ «Качалівське») про визнання договору оренди землі від 09.07.2014 року, укладеним між [PERSON] та СТОВ «Качалівське», недійсним. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії ЯМ № 923165, їй належить земельна ділянка площею 3,1730 га, кадастровий номер 6323581700:04:001:0175, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Качалівської сільської ради Краснокутського району Харківської області . В лютому 2019 року вона дізналася про існування договору оренди землі від 09.07.2014 року, укладеного між нею та СТОВ «Качалівське», зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.09.2014 року, строком на 20 років . Однак, вказаний договір з СТОВ «Качалівське» вона не укладала, не підписувала та земельну ділянку в оренду не передавала . У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, прохає задовольнити. Представник відповідача позов не визнав , прохає відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, вони регулюються також актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. За положеннями ч.1ст. 14 Закону № 161-ХІV від 06 жовтня 1998 року договір оренди землі укладається у письмовій формі. Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)(ст. 215 ЦК України). В п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір оренди землі може бути визнано в судовому порядку недійсним з підстав, встановлених ст. 215 ЦК України та ч.2 ст. 15 Закону України " Про оренду землі". Так, відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 651 ЦК України). Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії ЯМ № 923165, є власником земельної ділянки площею 3,1730 га, кадастровий номер 6323581700:04:001:0175, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Качалівської сільської ради Краснокутського району Харківської області .( а.с.17). 09.07.2014 року між [PERSON] та СТОВ «Качалівське» укладено договір оренди землі, за умовами якого [PERSON] передала СТОВ «Качалівське» належну їй земельну ділянку в оренду строком на 20 років. Договір набував чинності з моменту його реєстрації. Сам договір був зареєстрований реєстраційною службою Краснокутського районного управління юстиції Харківської області 04.09.2014 року. ( а.с.9-11). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №26399517 від 04.09.2014 року, договір оренди землі, серія та номер б/н, виданий 09.07.2014 року був зареєстрований 04.09.2014 року за № 15577207. (а.с.11). Відповідно до акта приймання - передачі об`єкта оренди б/н, орендодавець [PERSON] , з одного боку, та орендар - СТОВ «Качалівське» , в особі директора [PERSON]. , з другого боку, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,1730 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Качалівської сільської ради Краснокутського району Харківської області. (а.с. 8). Згідно з актом визначення меж земельної ділянки в натурі б/н, орендодавець [PERSON] , з одного боку, та орендар - СТОВ « Качалівське», в особі директора [PERSON] , з другого боку, склали цей акт про визначення меж земельної ділянки площею 3,1730 га, в натурі із земель приватної власності, яка розташована на території Качалівської сільської ради Краснокутського району Харківської області. (а.с. 7) Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №6713 від 28.05.2020 року, підпис від імені [PERSON] у договорі оренди землі від 09.07.2014 року , розташований в графі «Орендодавець» та рукописний запис « [PERSON] » у вказаному договорі, розташований в графі «Орендодавець» виконаний не [PERSON] , а іншою особою. (а.с.74). Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено , що спірний договір оренди земельної ділянки від 09.07.2014 року, позивач дійсно не підписував і право позивача на користування земельною ділянкою порушено та підлягає захисту судом, шляхом визнання недійсним договору оренди спірної земельної ділянки від 09.07.2014 року, укладеного орендодавцем [PERSON] з СТОВ «Качалівське». Позивач надав достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження позову, тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. Посилання представника відповідача, що на його думку [PERSON] знала про існування договору, оскільки з 2014 року не цікавилася про місце розташування земельної ділянки, не ставила питання про повернення їй земельної ділянки та отримувала орендну плату, що свідчить про її волевиявлення на укладення договору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують висновки суду та встановлені обставини, відповідно до матеріалів справи та норм діючого законодавства. Крім того, під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн., про що підтверджує квитанція №12 від 30.09.2019 року. Також, позивачем понесені судові витрати за проведення експерти у сумі 6537,60 грн., про що свідчить рахунок № 735 від 27.03.2020 року та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн., згідно розрахунку до позову та квитанцією від 30.09.2019 року . Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . Пунктом 1 Частиною 2 ст.141 ЦПК України , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи , покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Всього позивач [PERSON] понесла судові витрати в розмірі 15 306,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved