Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» про стягнення невиплаченої компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що він з 18 червня 2004 року по 8 серпня 2016 року працював на ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» на посаді машиніста автокрана 4-го розряду. Під час звільнення з роботи позивачу було нараховано компенсацію за невикористані відпустки з 18.06.2004р. по 08.08.2016р., тобто за 291 календарних днів в розмірі 41 182,32 грн., яку наразі досі не виплачено. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» на його користь 41 182,32 грн. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. В судове засідання представник позивача не з'явилася, надіславши на електронну адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги викладені у позовній заяві підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] з 18 червня 2004 року по 8 серпня 2016 року працював на ВАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва», правонаступником якого є ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва», на посаді машиніста автокрана 4-го розряду (а.с. 3, 4-5). З відмітки, зробленої в трудовій книжці позивача, суд вбачає, що [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажання, відповідно до ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу № 61/3-к від 08.08.2016 року (а.с. 3 зворіт). Даний факт також підтверджується наказом № 61/3к від 08.08.2016 року (а.с. 6), в якому також зазначено - бухгалтерії провести повний розрахунок, у тому числі виплатити компенсацію за невикористані відпустки з 18.06.2004р. по 18.06.2016 р. - 288 календарних днів; з 18.06.2016р. по 08.08.2016р. - 3 календарні дні, а всього 291 календарних днів. Таким чином, судом встановлено, що позивач має 291 календарних невикористаних днів щорічної відпустки. Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) № 12 від 30.10.2016 року, виданої ПАТ «Вінницьке УМІАБ», судом встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 141,52 грн. (а.с. 7). Суд погоджується з розрахунок компенсації за невикористанні дні щорічної відпустки, виконаним позивачем, оскільки її розмір не заперечується й відповідачем. Так, до стягнення підлягає компенсація за невикористані 291 дні щорічної відпустки в розмірі 41 182,32 грн., яка розраховувалась наступним чином: 291 днів*141,52 грн. = 41 182,32 грн. Згідно ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. З ст. 32 Закону України «Про оплату праці» вбачається, що трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори. Відповідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Структура заробітної плати визначається Законом України «Про оплату праці», зокрема вона складається з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (ст. 2 Закону України «Про відпустки»). Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічне положення також міститься і в ч. 1 ст. 83 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Згідно ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього закону. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у відповідності до ст. 116 КЗпП України, відповідач зобов'язаний був саме в день звільнення - 08.08.2016 року провести з позивачем повний розрахунок, проте цього зроблено не було. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, а також враховуючи визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» про стягнення невиплаченої компенсації за невикористані дні щорічної відпустки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути - 551,20 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved