Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

До Тульчинського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай) розміром 2.41 в умовних кадастрових гектарах, на території Білоусівської сільської ради Тульчинського району, вартістю 19238 грн. Право на дану земельну частку (пай), посвідчений сертифікатом серії ВН № 0288335 виданого на підставі рішення Тульчинської райдержадміністрації № 118-р від 18.04.1997. Позивач являється єдиним спадкоємцем майна померлої, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки втрачено сертифікат серії ВН № 0288335. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, у якому просить визнати за ним в поряду спадкування за законом, після смерті матері мати [PERSON] , померлої [INFO] , право на право на земельну частку (най) розміром 2.41 в умовних кадастрових гектарах, на території Білоусівської сільської ради, Тульчинського району, вартістю 19235 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, у якому просить позов задовольнити та розглянути справу без його участі. Представник відповідача - Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області у судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшла заява, у якій позовні вимоги сільська рада визнає та просить розглянути справу без її представника. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 06.07.2017 (а.с.7), [PERSON] була матір`ю позивача. Відповідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 12.05.2000 (а.с.6), [INFO] померла мати позивача [PERSON] . З виписки із кники реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видані Тульчинською районною адміністрацією Вінницької області по «Промінь» ВАТ» Кирнасівський цукровий завод встановлено, що сертифікат серії ВН № 0288335 зареєстровано 08.05.1997 за порядковим номером 305 на [PERSON] , яка проживала в с.Білоусівка Тульчинського району. Розмір земельної частки (паю) становить 2, 41 в умовних кадастрових гектарах. Відповідно до Постанови КМУ від 12.05.2000 № 783 із врахуванням індексації 2,07 вартість земельної частки (паю) становить 19238 грн. Сертифікат видано на підставі рішення Тульчинської райдержадміністрації № 118-р від 18.04.1997 (а.с.8). Згідно довідки № 493 від 08.10.2019, виданої виконкомом Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області встановлено, що після смерті матері [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] , яка була прописана та проживала в с. Білоусівка, Тульчинського району Вінницької області, залишилося спадкове майно, яке складається з права на земельну частку (пай) посвідченого сертифікатом серії ВН № 0288335 зареєстрованим 08.05.1997 за порядковим номером 305, виданим Тульчинською районною адміністрацією 18.04.1997 №118-р. Після смерті [PERSON] спадкоємцем передбаченим законом залишився син [PERSON] , який проживає в с. Білоусівка Тульчинського району Вінницької області. Факт прийняття спадщини перевірено на підставі взяття спадкового майна на зберігання управління спадковим майном (а.с.10). Постановою державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори від 11.10.2019 № 537/07-31 (а.с.11), позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), що перебуває в «Промінь» ВАТ «Кирнасівський цукровий завод» села Білоусівка Тульчинського району Вінницької області, у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на земельну частку (пай). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство. Аналізуючи досліджені в ході судового розгляду докази, надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами та вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO] , тобто до спадкування підлягають застосуванню норми ЦК УРСР, діючого на час виникнення правовідносин. Згідно із вимогами ст. 524 ч. 1 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно з ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. За змістом ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 11 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008, визначено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 ( 56112 ), Указу Президента України від 08.08.1995 N 720/95 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР ( 1540-06 ). У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року ( 2768-14 ) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства та є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно Указу Президента України № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. У відповідності ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Таким чином, враховуючи, що наведене, приймаючи до уваги фактичне визнання відповідачем позовних вимог, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved