Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Баранинської сільської ради Ужгородського району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Служба у справах дітей Холмківської сільської ради Ужгородського району про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 06.07.2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Коритнянської сільської ради від 20.07.2006 року. Згідно довідки виконавчого комітету Коритнянської сільської ради Ужгородського району від 19.09.2018 року за №1566 разом з позивачем у будинку зареєстровані члени сім`ї позивача: [PERSON] - 1967 року народження - чоловік; [PERSON] , 1986 року народження - син; [PERSON] , 1996 року народження - донька; [PERSON] , 1946 року народження - свекруха; та інші особи, які не є членами сім`ї позивача: [PERSON] , 1997 року народження; [PERSON] ,2014 року народження; [PERSON] , 2016 року народження. За твердженням позивача, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживають з кінця 2016 року, виїхали з будинку , не є членами її сімї, а відтак їх реєстрація носить формальний характер. Позивач зазначає, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї позивача , однак продовжують бути зареєстрованими, що створює для останньої перешкоди у розпорядженні своєю власністю належним чином, позивач самостійно несе витрати на оплату комунальних послуг. Оскільки відповідач [PERSON] в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку разом з дітьми , позивач змушена звернутись до суду з метою захисту порушених прав. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідачі за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживають вже тривалий час, але залишаються зареєстрованими за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, просить суд ухвалити рішення яким: визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 23.04.2021 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, з якого вбачається, що відповідачі позовні вимоги позивача визнають частково, а саме не заперечують проти визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказують на те, що заперечують щодо визнання особи, яка втратила право на користування житловим приміщенням малолітнього [PERSON] [INFO] у зв`язку з тим, що він являється спільним сином [PERSON] та [PERSON] , та який як і зазначено в позовній заяві перебував у близьких стосунках з відповідачкою, тобто є онуком позивача. Вказали на те, що Верховний Суд від 03 квітня 2019 року у справі №210/1857/15-ц зазначає, що проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом. Зокрема Велика Палата Верховного Суду вважає, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 109 ЖК України, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. В ході розгляду справи 14.05.2021 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про залишення позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - без розгляду. В інший частині позовні вимоги підтримує. Позивач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, надіслав на адресу суду заяву у якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглянути справу без його участі. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, надіслав на адресу суду заяву у якій позовні вимоги в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням визнає в повному обсязі, просить розглянути справу без його участі. Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Баранинської сільської ради Ужгородського району в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, надіслали на адресу суду 19.06.2020 року заяву у якій вказали на те, що згідно облікових даних по господарського обліку Баранинської сільської ради на території населених пунктів Баранинської сільської ради гр. [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані та не проживають. Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Холмківської сільської ради Ужгородського району в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Надіслали на адресу суду заяву у якій вказали на те, що Службою у справах дітей Холмківської сільської ради в ході перевірки встановлено, що відповідно до довідки виданої Холмкіскьою сільською радою від 26.03.2021 року №20/02-31 за адресою [ADDRESS] згідно господарської книги сільської ради зареєстровані наступні громадяни : [PERSON] , 1966 р.н., [PERSON] , 1967 р.н., [PERSON] , 1986 р.н., [PERSON] , 1996 р.н., [PERSON] , 1997 р.н., та малолітні діти [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 2016 р.н. З посиланням на норми ЗУ «Про охорону дитинства», ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» заперечують проти позовних вимог [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, право користування яким мають малолітні діти : [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 2016 р.н. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії : 14.11.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 27.02.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Баранинської сільської ради Ужгородського району. 02.03.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Холмківської сільської ради Ужгородського району. 29.06.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням залишено без розгляду. Відповідно до ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В зв`язку з визнанням позову представником відповідача , суд ухвалив рішення у підготовчому засіданні. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, від 06.07.2007 року видане на підставі рішення виконавчого комітету Коритнянської сільської ради від 27.06.2007 року за №82, власниками житлового будинку (домоволодіння) , що знаходиться у [ADDRESS] , є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожному з яких на праві приватної власності належить 1/3 частки домоволодіння.(а.с.6) Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15148518 виданого 06.07.2007 року Ужгородським районним державним підприємством технічної інвентаризації домоволодіння за адресою [ADDRESS] , належить на праві приватної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.7) Згідно довідки Ужгородського районного комунального підприємства (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна №172 від 23.07.2007 року житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за громадянами [PERSON] в частині 2/3 та [PERSON] в частині 1/3.(а.с.8) Як вбачається з будинкової книги на домоволодіння, в будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с.9-10) Згідно довідки виконавчого комітету Коритнянської сільської ради Ужгородського району №1566 від 19.09.2018 року у будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи : [PERSON] - 1967 року народження , [PERSON] , 1986 року народження, [PERSON] , 1996 року народження, [PERSON] , 1946 року народження, [PERSON] , 1997 року народження; [PERSON] , 2014 року народження; [PERSON] , 2016 року народження.(а.с.14) Факт непроживання відповідачів [PERSON] , 1997 року народження та [PERSON] , 2014 року народження у вищевказаному будинку підтверджується даними Акту про не проживання за місцем реєстрації від 10.09.2018 року, з якого вбачається, що за адресою [ADDRESS] , фактично не проживають [PERSON] , 1997 року народження; [PERSON] , 2014 року народження.(а.с.11) Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, яке на праві приватної часткової власності належить позивачеві. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч.3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316,317,319,321ЦКУкраїни). Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Ч.2 ст. 405ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації з кінця 2016 року, фактичне місце проживання відповідачів їй невідоме. Окрім того вказане підтверджено і даними Акту про не проживання за місцем реєстрації від 10.09.2018 року. Відповідачем не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Суд бере до уваги те, що представник відповідача визнав позовні вимоги. Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідачів на частку в домоволодінні, чи право відповідачів на збереження права на житло при їх відсутності за місцем проживання. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у пєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідачів [PERSON] , 1997 року народження та [PERSON] , 2014 року народження у будинку за адресою [ADDRESS] , понад один рік без поважних причин,участі в оплаті за комунальні послуги відповідач [PERSON] не приймає, майно не утримує, належних та безспірних доказів того, що їй та неповнолітньому чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не надано, враховуючи заяву представника відповідачів про визнання позовних вимог, суд приходить до переконливого висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] , 1997 року народження та [PERSON] , 2014 року народження такими , що втратили право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, реєстрація відповідачів порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт тривалого не проживання відповідачів у вказаному будинку, визнання представником відповідача позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довела ті обставини на які посилалася, як на підставу своїх вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved