Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову позивач вказала, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON] з 1993 року. Від шлюбу в них народилась донька - [PERSON], 1997 року народження. За рішенням житлової комісії Національної академії ДПС України в 2000 році їх сім'ї з трьох чоловік була надана 2-х кімнатна квартира [ADDRESS], де вона проживає з донькою по теперішній час. Після розірвання шлюбу офіційно в 2004 році відповідач [PERSON] проживає за іншою адресою, з іншою сім'єю в [ADDRESS]. За період з 2000 року відповідач жодного разу не з'являвся у квартирі [ADDRESS]. Всі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення покладено тільки на неї, тому просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Позивач також суду пояснила, що відповідач не проживає в квартирі з 2000 року, оскільки жив з іншою жінкою в іншій квартирі, хоча мав ключі і міг приходити. Речей відповідача в квартирі не має. В 2005 році вона змінила замок, однак ключів йому не давала, так як він не хотів там проживати. На даний час їх спільне проживання в квартирі фізично не можливе, враховуючи, що вона перебуває в шлюбі з іншим чоловіком і їх спільна з відповідачем дочка вже доросла. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову. Відповідач суду пояснив, що оскільки в жінки був інший чоловік він перестав проживати у вказаній квартирі з осінні 2004 року, щоб не створювати скандальної ситуації та не травмувати дитину. Доступу до квартири він не отримує, ключів не має. На даний час він не має іншого житла і має намір там проживати з своїми неповнолітніми дітьми він іншого шлюбу. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Судом встановлено, що 09.06.2000 року виконавчим комітетом Хмельницької міської ради [PERSON] з сім'єю з 3 чоловік було видано ордер № 000020 серія ХМН на право заселення в жиле приміщення, що складається з двох кімнат в квартирі [ADDRESS]. В зазначеній квартирі 06.07.2000 року зареєстровані відповідач - [PERSON] (наймач), позивач - [PERSON] (дружина) та їх дочка [PERSON], що підтверджується довідкою ЖЕКу №7 від 07.04.2015 року. За рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 травня 2004 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 17.06.2004 року в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу було зроблено актовий запис за №515, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER], виданим 17.06.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Хмельницького міського управління юстиції. Свідок [PERSON] суду показала, що її батько прописаний у квартирі, проте не проживає там скільки вона себе пам'ятає, при цьому мама не виганяла його з квартири. Свідок [PERSON] суду показав, що проживає по сусідству з позивачкою з вересня 2000 року і відповідач там не проживав та він його там не бачив. Свідок [PERSON] суду показала, що відповідач не проживає у квартирі з 2000 року, вона бачила відповідача декілька разів в 2001 році, більше вона там його не бачила і він там не проживав. Зі слів [PERSON] відповідач пішов, оскільки закохався. Жінка його з квартири не виганяла. Факт не проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 2000 року, також підтверджується Актом-поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], засвідченим начальником ЖЕКу №7. Свідок [PERSON] суду показав, що 10.08.2005 року він офіційно зареєстрував шлюб з [PERSON] і став проживати в квартирі [ADDRESS], де проживає також донька його дружини від першого шлюбу. [PERSON] намагався отримати ключі від квартири вже після звернення до суду позивачки, десь 27-28 липня 2015 року. До цього в квартирі не проживав і не намагався там проживати. Відповідач проживав в районі проспекту Миру з іншою сім'єю. Свідок [PERSON] суду показав, що знайомий позивачки та її чоловіка [PERSON]. В 2006 році він з сім'єю був в них в гостях, також вони були в них в гостях ще в 2011, 2012, 2013 роках, в квітні 2015 року. Під час перебування в квартирі, він відповідача там не бачив і не бачив речей, які б вказували на його перебування в ній. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду показав, що в нього на сьогоднішній день не має іншого житла, окрім цієї квартири. Він перестав проживати у вказаній квартирі після розлучення, оскільки в позивачки з'явився інший чоловік. Він не має доступу до житла, так як не має ключів. В квартирі залишились його речі - меблі, які він привіз від батьків. Доводи відповідача про те, що він не проживає у вказаній квартирі з осені 2004 року, оскільки в позивачки з'явився інший чоловік, спростовуються показаннями вищевказаних свідків. Окрім наведеного, зі змісту рішення Хмельницького міськрайонного суду від 07.05.2004 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, також вбачається, що [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сімейне життя з відповідачем не склалось, з 1999 року шлюбні стосунки припинені, сім'я розпалась. За наслідками розгляду справи суд прийшов до висновку, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, оскільки шлюб існує формально, сторони тривалий час разом не проживають, спільного господарства не ведуть, сімейних стосунків не підтримують. Отже, як установлено судом [PERSON] з 2000 року в квартирі [ADDRESS] не проживає. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підтвердження своїх доводів, що позивачка чинить йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], відповідач надав суду акт від 13.08.2015 року, затверджений начальником ЖЕКу №7, про його не допуск за адресою реєстрації його колишньою дружиною. Проте, суд не приймає до уваги вказаний акт, як належний доказ на підтвердження вказаних обставин, оскільки вказаний акт було складено вже після звернення позивачки [PERSON] до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Вказаний акт не доводить наявність перешкод у користуванні спірною квартирою відповідачем за період з 2000 року по день звернення позивачки до суду в квітні 2015 року. З вказаних підстав, суд також не приймає до уваги показання свідка [PERSON] щодо того, що під час проведення ним огляду за письмовим зверненням [PERSON] від 28.07.2015 року, мешканка квартири [ADDRESS] повідомила, що вона не дає ключів [PERSON], оскільки йому не має що там робити. Окрім наведеного, вказаний свідок повідомив, що раніше [PERSON] з такими заявами до ЖЕКу не звертався. Суд не приймає до уваги, як належний доказ і показання свідка [PERSON] щодо того, що були випадки коли він підвозив відповідача до будинку, проте зі слів останнього він не міг зайти до будинку, оскільки про вказані обставини свідку повідомляв сам відповідач, окрім наведеного свідок не повідомив суду коли саме мали місце такі обставини. Враховуючи наведене, в судових засіданнях відповідач належних та допустимих доказів перешкод у користуванні або поважності причин відсутності у спірній квартирі не навів та суду не надав. До суду з 2000 року відповідач з позовом про вселення для захисту своїх порушених прав не звертався. За таких обставин факт не проживання [PERSON] в спірній квартирі з 2000 року без поважних причин понад передбачені ст. 71 ЖК України строки є доведеним, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, відповідно до ст. 72 ЖК України. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved