Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

[PERSON] через Київський районний суд м. Одеси пред'явила позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та за уточненими позовними вимогами просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1375/98 від 27 серпня 1998 року, посвідчений товарною біржею «Одеська нова біржа» та зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 27 серпня 1998 року; припинити право спільної часткової власності [PERSON] у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS]; виділити в натурі належні [PERSON] 1/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що складається з приміщень №2-2, №2-5, №2-6, №2-7, №2-8, №2-9, №2-10 житлового будинку літ. «А», загальною площею 88,5 кв.м., з них житловою 62,0 кв.м., підсобною 26,5 кв.м., а також сараю літ «П» площею 3,4 кв.м., що розташовані на земельній ділянці площею 124 кв.м.; визнати за [PERSON] право власності на самостійний об'єкт нерухомого майна, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]-А, що складається з приміщень №2-2, №2-5, №2-6, №2-7, №2-8, №2-9, №2-10 житлового будинку літ. «А», загальною площею 88,5 кв.м., з них житловою 62,0 кв.м., підсобною 26,5 кв.м., а також сараю літ «П» площею 3,4 кв.м., що розташовані на земельній ділянці площею 124 кв.м. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27 серпня 1998 року [PERSON] придбала ? частину житлового будинку [ADDRESS] в місті Одесі. 46/100 частки житлового будинку належить [PERSON], 87/400 - [PERSON] та 29/400 частки житлового будинку належить [PERSON]. Позивач вказує, що з метою покращення своїх житлових умов, за згодою співвласників вона здійснила добудову мансардного поверху, збільшивши загальну площу належної їй ? частину житлового будинку. У зв'язку з тим, що перерозподіл часток у власності не відбувся позивач був змушений звернутися з вказаним позовом до суду. Під час розгляду справи представник позивача заявлені вимоги підтримав, в останнє судове засідання не з'явився, скористався своїм правом передбаченим ч. 2 ст. 158 ЦПК України та надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, зазначивши про відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не сповістили. За наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд допустив заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 27 серпня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №1375/98, відповідно до якого [PERSON] набула право власності на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчений на товарній біржі «Одеська нова біржа». Право власності зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН». Відповідно до довідки КП «ОМБТІ та РОН» від 18.04.2013 року - 46/100 частки житлового будинку належать [PERSON], 87/400 частки - [PERSON] та 29/400 частин житлового будинку належать [PERSON] Позивач здійснила добудову мансардного поверху, збільшивши загальну площу належної їй 1/4 частки житлового будинку. На сьогоднішній день, [PERSON] належать наступні приміщення житлового будинку літ. «А»: 2-2 (коридор), площею 7.2 кв.м.; 2-5 (житлова кімната), площею 25.5 кв.м.; 2-6 (кухня), площею 6.6 кв.м.; 2-7 (санвузол), площею 4.2 кв.м.; 2-8 (житлова кімната), площею 21,6 кв.м.; 2-9 (коридор), площею 8 кв.м.; 2-10 (житлова кімната), площею 14.9 кв.м. загальною площею 88.5 кв.м., житловою 62.0 кв.м.. А також сарай літ "П" площею 3.4 кв.м. Житловий будинок [ADDRESS] у м. Одесі розташований на земельній ділянці площею 495 кв.м., перебуває у безстроковому користуванні позивача та відповідачів відповідно до Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві власності від 11 грудня 1957 року. Спору між сторонами щодо порядку користування земельною ділянкою, під час розгляду справи, судом не встановлено. Як вказує позивач, у сторін історично склався порядок користування земельною ділянкою. Так у [PERSON] за фактичним користуванням перебуває частина земельної ділянки площею 124 кв.м., що відповідає її частці у праві користування земельною ділянкою. [PERSON] відкрито користується своєю часткою земельної ділянки та житловим будинком, претензій з цього приводу з боку будь-яких осіб до неї не надходило та в спірних відносинах вона ні з ким не перебувала. Відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову /прибудову/ без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова /прибудова/ є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Таким чином, добудований мансардний поверх є власністю [PERSON] та входить в її 1/4 частки у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 124 кв.м. Відповідно до Висновку №147/2013 від 12.09.2013 року, виготовленого ПП «Одеський науково-дослідний центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» - 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], належна [PERSON], фактично вже є окремим домоволодінням та може бути виділено в окремий об'єкт нерухомості. Порушення прав третіх осіб проведеною позивачем добудовою мансарди, під час проведення дослідження не встановлено. Відповідно до Довідки з Адресного реєстру міста Одеси про резервування адреси об'єкта нерухомого майна від 19 листопада 2013 року №353339/1 за [PERSON] було зарезервовано наступну адресу: [ADDRESS] Відсутність перерозподілу часток у домоволодінні та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу перешкоджає позивачу реалізовувати право власності в повному об'ємі. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зокрема угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно з ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 року право продажу майна належить власнику. У відповідності до ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними», суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. У відповідності з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилялася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Оскільки згода щодо істотних умов між сторонами була досягнута, суд вважає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна №1375/98 від 27 серпня 1998 року, посвідчений товарною біржею «Одеська нова біржа» є дійсним, та є підтвердженням законного набуття права власності позивачем на придбану квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Статтею 356 Цивільного кодексу України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст.361 ЦК України). За положеннями ст.364 Цивільного кодексу України, співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, яке знаходиться в спільній частковій власності, в тому разі якщо річ, згідно зі статтею 183 Цивільного кодексу України, є подільною. Статтею 367 ЦК України, визначено - майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до змісту ст. 391 ЦК України, позивач вправі вимагати усунення перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження нерухомим майном, тобто має право на захист від порушень третіх осіб, не пов'язаних із позбавленням володіння. За правилами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно з ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінивши докази, надані позивачем та встановлені при розгляді справи обставини, враховуючи сукупність положень діючих норм права, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] є достатніми. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, розпорядившись наданими їм процесуальними правами на власний розгляд. Суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи, про що вказано в Узагальненнях судової практики у справах цивільної юрисдикції щодо практики ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах, станом на 05 липня 2012 року. Верховний Суд України також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved