Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

В серпні 2018 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що позивач та відповідач зареєстрували шлюб 14.01.2017 року, від якого мають спільного неповнолітнього сина [PERSON], 27.06.2017 року. Сімейно шлюбні стосунки позивач та відповідач припинили в червні 2017 року і відновлювати їх позивач не бажає. Крім того, позивач зазначає, що з відповідача на її користь слід стягнути аліменти, адже самостійно сплачувати їх він не бажає. З огляду на викладене, позивач вирішила звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду подала заяву згідно якої справу просила розглядати без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву згідно якої справу просив розглядати без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2ст.247\~ЦПК України. Зважаючи на визнання позову з боку відповідача, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи у порядку\~ст. 200 ЦПК Україниза результатами підготовчого судового засідання. Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 14.01.2017 р. між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії 1-ТП №145068 (а.с.4). Згідно свідоцтва про народження серії 1-ТП №282932 відповідач є батьком, а позивач є матірю [PERSON], [INFO] (а.с. 5). На теперішній час подружні відносини між позивачем та відповідачем припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, позивач та відповідач не бажають зберігати шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Отже, відповідно до ч.3ст. 105\~Сімейного Кодексу Українишлюб\~припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатті 110 цього\~Кодексу. Згідно зіст. 24\~СК Українишлюб\~ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно дост. 112 ч.2\~СК Українисуд\~постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3ст. 115\~Сімейного кодексу України- документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч.2ст.114\~СК Україниу\~разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Під час прийняття рішення суд враховує те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує, а також те, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що вимога позивача про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Крім того, за змістомстатті 8 Закону України "Про охорону дитинства"кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3ст. 181 СК України). Згідно ч. 1ст. 182СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд враховує той факт, що відповідач перебуває у працездатному віці, а отже, може і зобов'язаний надавати дітям матеріальну допомогу. Крім того, не надав суду жодних доказів на спростування доводів позивача, позов визнав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно якої держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідач являється батьком дитини, а отже, відповідає за її належний рівень життя. Відповідно до ст.180, ч.3 ст.181 СК Українибатькизобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2ст. 182 СК Українипередбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбаченихстаттею 184 цього Кодексу. Відповідно до положеньПостанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства щодо обов'язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, зважаючи на визнання позову в повному обсязі з боку відповідача, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю, а тому, суд вважає, що [PERSON] [INFO] слід залишити на виховання позивача до його повноліття. Крім того,

Outcome: approved