Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 05.05.2003 року. У вказаному житловому будинку зареєстрований з 11.02.2003 року відповідач, який починаючи з дня реєстрації в будинку не проживав, спільне господарство з позивачем не вів, жодних речей відповідача у будинку немає. Місце фактичного проживання відповідача не відоме, зв`язку з позивачем він не підтримує. Прохання позивача знятися з реєстрації відповідач ігнорував. За таких обставин позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що відповідач тривалий час не проживає у будинку, спільного господарства сторони не ведуть, а його реєстрація є перешкодою позивачеві у реалізації своїх прав як власника житлового будинку, зокрема перешкоджає позивачеві у отриманні ним субсидії на ооплату комунальних послуг. В суде засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав, просить суд їх задоволити. Не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився. Заперечень проти позову (відзиву) від відповідача не надійшло.Судові повідомлення, надіслані судом за місцем реєстрації відповідача повернуті до суду у вигляді поштових конвертів з відміткою працівника пошти "за даною адресою адресат не проживає". Про час та місце судового розгляду відповідач був повідомлений належним чином, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. За таких обставин суд, враховуючи згоду позивача, відсутність відзиву від відповідача, прийшов до висновку, що справа може бути розглянута без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів, з постановленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 05.05.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Павлюк Т.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1258. Вказаний житловий будинок належить позивачу на праві приватної власності. У вказаному житловому будинку зареєстрований колишній чоловік рідної сестри позивача - відповідач [PERSON] , що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 10.02.2020 р., відповіддю на запит суду щодо надання інформації про місце реєстрації відповідача у справі. Відповідач з 2003 року в будинку фатично не проживає. На підтвердження факту непроживання відповідача у житловому будинку [ADDRESS] , до матеріалів позовної заяви долучено акт обстеження житлово-побутових умов сім`ї № 48 від 10.02.2020 р. Норми статтей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цих норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. У даному випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника майна таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла (ст. 346 ЦК України). Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, зміст вказаних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням кореспондується, є похідним від права власності на будинок (квартиру) та існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи встановлені судом обставини та вимоги статей 317,319,391,405 ЦК України, з метою захисту права власності позивача на житловий будинок, відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям з реєстраційного обліку.

Outcome: approved