Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області звернулося до суду з вказаним позовом в інтересах громадянина [PERSON] Кіпр [PERSON] Кіріакідіса та свої вимоги обґрунтовує тим, що з 07 листопада 2003 року [PERSON] Кіріакідіс та [PERSON] перебувають у шлюбі та є батьками неповнолітньої Хрістіни Кіріакіді, [INFO]. Дитина народилася та з моменту народження проживала на Кіпрі з батьками. 7 травня 2013 року відповідачка виїхала з донькою в Україну, без відома та згоди батька, і відтоді до Кіпру більше не повернулася. Довгий час відповідачка обіцяла повернутися, але згодом змінила свою думку, обґрунтовуючи тим, що найближчим часом вона відмовляється повертатися. На момент звернення до суду з позовом, дитина разом з матірю проживає в Україні за адресою [ADDRESS], 120. Позивач вважає, що відповідачка самостійно змінила місце проживання неповнолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням його прав, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітньої доньки позивач не давав. Посилаючись на вказані обставини, просить визнати незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини Хрістіни Кіріакіді, [INFO] відповідачкою. Повернути неповнолітню Крістіну Кіріакіді до місця постійного проживання у [PERSON] Кіпр за адресою [ADDRESS], 2062, Строволос, [PERSON] Кіпр. Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобовязати відповідачку передати неповнолітню доньку її батькові для забезпечення повернення дитини. Допустити негайне виконання цього рішення в частині повернення дитини до [PERSON] Кіпр. Представник Головного територіального управління юстиції у Донецькій області [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у порядку ч.9 ст.74 ЦПК України через оголошення у пресі так як її зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження або місце роботи невідоме у звязку з тим, що на території Донецької та Луганської областей проводиться антитерористична операція та відділи адресно-довідкової роботи та більшість територіальних підрозділів ДМС в цих областях не працюють, тобто перевірити місце проживання осіб на зазначених територіях неможливо, що підтверджується відповіддю ДМС України №24483 від 13.11.2014р. на лист Краматорського міського суду Донецької області від 14.10.2014р., про причини неявки суду не повідомила, у зв'язку з чим зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухав пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Законом України від 11 січня 2006 року №3303-IV Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року) Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України „Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України „Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, у відносинах між Україною та [PERSON] Кіпр з 01 лютого 2007 року. Згідно зі статтею 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Згідно статті 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів. Судом встановлено, що [PERSON] Кіріакідіс та [PERSON] є батьками неповнолітньої Хрістіни Кіріакіді, яка народилася 10.09.2007 року у [PERSON] Кіпр. Згідно письмових доказів по справі (а.с.9-50), місцем проживання малолітньої Хрістіни Кіріакіді, [INFO], місто Нікосія, мікрорайон Строволос, [PERSON] Кіпр. Відповідачка разом із донькою на даний час проживають на території України у м.Донецьк та відмовляється добровільно повернути дитину до Кіпру. Суд визначивши межі позовних вимог згідно із статтями 11, 213 ЦПК, перевіряє правильність застосування статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року та не вирішуючи питання про те, з ким із батьків краще проживати дитині та виконання батьками своїх прав і обов'язків по відношенню до дитини, приходить до висновку, що Відповідачка вчиняє незаконне утримування дитини в Україні, в розумінні вищенаведених статті 3 і 5 Конвенції 1980 року. Діючи у такий спосіб Відповідачка порушує права опіки Позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітньої Хрістіни Кіріакіді, [INFO] відповідно до статті 5 Конвенції, що зобов'язує державу Україну за ст.2 цієї Конвенції вжити усіх належних заходів для забезпечення негайного повернення дитини до держави постійного місця проживання дитини. Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює, що якщо дитина незаконно переміщена, або протиправно утримується у розумінні статті 3 Конвенції 1980 року і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Позивач звернувся до Міністерства юстиції України як Центрального органу в Україні по виконанню Конвенції 1980 року 06 серпня 2013 року, позовна заява до суду була подана 13 жовтня 2015 року, тобто після сплину річного терміну про який йдеться в статті 12 Конвенції 1980 року. Даних про те, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, суду не надано. З огляду на викладене суд вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на територію якої переміщена та утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: - дії, що порушують права Позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами; - дитина, про яку йдеться, не досягла 16-річного віку (дитина Хрістіна Кіріакіді народилась 10.09.2007 року); - чинність Конвенції 1980 року у відносинах між двома державами (конвенція набула чинності у відносинах між Україною та [PERSON] Кіпр з 01 лютого 2007 року); - [PERSON] Кіпр є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування щодо дитини, а також визначення її місця проживання; - дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а Позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дитини в Україні. Також суд звертає увагу на наступне. Конвенція 1980 року містить вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд може відмовити у поверненні дитини в державу її постійного місця проживання. Відповідно до ст. 13 Конвенції 1980 року, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Доказів наявності підстав для відмови у прийнятті рішення про повернення дитини Відповідачем відповідно до ст. 60 і 61 ЦПК суду не надано. Разом з цим задовольняючи позов про повернення дитини, суд виходить з того, що дитина не відбирається від її матері та повернення дитини в розумінні статті 19 Конвенції 1980 року не обмежує батьківські права Відповідачки. Враховуючи зазначене суд приходить до висновку про відсутність передбачених у ст. 12 і 13 Конвенції 1980 року підстав для відмови у поверненні дитини.

Outcome: approved