Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітнім дітям: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у її супроводі без супроводу відповідача та без його нотаріально посвідченої згоди в період з 01.09.2021 року по 31.11.2021 року до Республіки Чехія та стягнути з останнього судові витрати по справі. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді дітей не приймає, тому в 2019 році вона змушена була поїхати на заробітки за кордон - в Республіку Чехія, де періодично працює по даний час. В періоди роботи за кордоном має можливість забезпечити неповнолітнім дітям на час їх канікул відпочинок, профілактичне лікування та короткотривалі екскурсії містом, що значно розширить їх світогляд. З метою оздоровлення, загального та духовного розвитку дітей вона має намір в межах періоду з 01.09.2021 року по 31.11.2021 року поїхати з ними до Чеської Республіки, однак відповідач відмовляється надати у передбаченому законом порядку дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей за кордон, а без нотаріально посвідченої згоди батька вона зробити цього не може, в зв`язку з чим змушена була звернутися в суд з даним позовом. В судове засідання позивачка не з`явилася, на електронну пошту суду направила письмове клопотання про розгляд даної справи за її та її представника відсутності, в якому вказала, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач відзиву на позов не подавав, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити з тих підстав, що не вбачає потреби для виїзду неповнолітніх дітей за кордон. Вважає, що діти зможуть поїхати за кордон після досягнення повноліття. При цьому просив також врахувати, що він має сумніви в можливості позивачки забезпечити дітям відпочинок за кордоном, а також те, що остання перешкоджає йому в спілкуванні з дітьми. Дослідивши та оцінивши здобуті йперевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 150 даного кодексу, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 з наступними змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Проаналізувавши наведені норми, суд приходить до висновку, що чинним законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків та передбачено можливість вирішення питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки в іншому випадку буде грубо порушено право батька на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріплене в ст.ст. 141,157 Сімейного кодексу України. При вирішенні даного спору суд також керується принципом найкращих інтересів дитини, що визначено в пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, згідно з яким в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03.01.2018 року в справі № 343/1456/17 (а.с. 12-13). Згідно з даним рішенням, неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишено на проживанні з матір`ю позивачкою [PERSON] . Як вказує в позовній заяві позивачка та не заперечує відповідач, вона періодично виїжджає на заробітки за межі України до Республіки Чехія, де також орендує житло, що підтверджується договором оренди від 20.03.2021 року (а.с. 16). За таких обставин, врахувавши положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка встановлює обов`язок приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, суд вважає, що виїзд неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за кордон до Республіки Чехія в супроводі матері та без супроводу батька і його нотаріально посвідченої згоди в період з 01.09.2021 року по 31.11.2021 року з метою оздоровлення, загального духовного і фізичного розвитку та відпочинку, відповідає інтересам дітей та не порушує прав батька, а ненадання такого дозволу може негативно вплинути на інтереси неповнолітніх дітей. При цьому суд вважає відмову батька надати згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон необґрунтованою та безпідставною, оскільки він виходить виключно з власних інтересів та не враховує інтересів самих неповнолітніх дітей. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлений позов є обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, а тому слід надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітнім дітям: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері [PERSON] без супроводу батька [PERSON] та без його нотаріально посвідченої згоди в період з 01.09.2021 року по 31.11.2021 року до Республіки Чехія з метою оздоровлення, загального духовного і фізичного розвитку та відпочинку. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України, в якій зазначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 9, 18, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.199 та набула чинності для України 27.09.1991, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, ст. 2 Протоколу № 4 від 16.09.1963 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, ст.ст. 7, 141, 150, 153, 155, 157 Сімейного України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", пунктів 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 та

Outcome: approved